Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Я хвилююся за нього.
Я теж. Ще не бачив його таким засмученим.
-Знаю. -Для нього це важко.
Знаєш, що він мені сказав?
Що більше ніколи нічого не писатиме.
-Він так сказав? -Ага.
Це відстій! Дурня!
Я спалю всю цю дурню!
ПРОПАЩІ ХЛОПЦІ
Я боюся, що це пригнітить його,
або стане травмою на все життя. Бідолаха.
Він творча дитина,
але ця любов до жахів стала стихійною.
Розумію, чого його вважають диваком.
Може, було б легше, якби він був, ну, нормальнішим.
Здається, я щось чула.
Алексе?
Я нічого не чув.
ПІДВАЛ
Усе було б прекрасно, Люсі…
одна велика дружня родина.
Твої хлопці…
і мої хлопці.
Чудово. Вампірська сімейка Брейді.
Пропащі хлопці?
Але я ще хочу тебе, Люсі.
Щодо цього я не передумав.
-Цього разу я тебе не запрошував. -Майкле.
Майкле!
-Не чіпай мою матір! -Семе, не треба!
Ні, Семе!
Де я?
Агов?
Тут є хтось?
Я в пастці!
Мамо!
Тату!
Агов?
Допоможіть!
Як тебе звуть?
Алекс.
Алекс Мошер.
Алексе.
Алексе!
Благаю.
Бу!
Одразу до справи. Я зайнята відьма. Від тебе є користь?
Я…
Бачиш їх?
Їх заманила квартира.
Це її задача.
Ті діти
не були корисними.
Розумієш?
Спробуємо ще раз.
У тобі взагалі є щось особливе?
Є причини залишити тебе в живих?
Ану встань.
Ближче.
Бувай, Алексе.
ТІНЬ У ДЗЕРКАЛІ
Я пишу страшні історії.
Ти сказав «страшні історії»?
Що… Що це?
Годі питань.
Мої «Нічні щоденники». Я в них пишу історії.
-Що ти з ними робиш так пізно вночі? -Я хотів…
Я хотів спалити їх у котельній.
Спалити? Тобто вони погані.
-Ні. -Бувай.
Вони чудові. Дуже чудові.
«Нічні щоденники»?
Сподіваюся, назва тут не найстрашніше. Мені щоночі потрібна історія.
Чудова історія, і до того ж страшна,
або це буде останнє, що ти зробиш.
Гей.
Та це ж киця!
Мала шкодниця.
Як ти туди залізла?
Що це за місце?
Де телевізор?
І куди ділися вхідні двері?
О боже.
Ти мене налякала.
Що?
-Ти дитина. -А ти геній.
Я Алекс. А ти хто?
Ти балакливий. Супер.
Я Ясмін.
Ти теж в'язень?
Ні, я у відпустці.
Так, їжа тут.
Любиш арахісове масло? Я колись любила.
Не лізь у ці шафки.
Не сподівайся, що Наташа не помітить.
Ленора їй доносить.
Виходь, шкіряна торбо.
Це та невидима кішка?
Для тебе кішка, а для мене — шпигунка Наташі.
А Наташа — це…
Здогадайся. Наташа — це відьма.
Ленора — лиса тварюка, що переслідує тебе
й вискакує нізвідки.
Здала мене через чашку локшини.
Ненавиджу її.
Треба прибрати, доки Наташа не прийшла.
Де вона, ця Наташа?
Не знаю, вона робить що хоче й ходить куди хоче.
Ця квартира — універсальний портал.
Давай. У нас багато роботи. Я покажу.
Універсальний портал?
Квартира мандрує світом, заманюючи дітей.
Я з Нью-Йорка. Бруклін.
Я живу у Вашингтоні.
Принаймні, жила.
-Цікаво, чи ми досі в Брукліні. -Мандрує?
Шукає свіже м'ясо.
Не буквально. Господи.
-Гадала, ти пишеш страшні історії. -Більше ні.
Вуаля!
Це так круто.
Як…
Тобто ого!
Це неможливо.
Агов!
Як таке можливо?
Квартира робить дві речі.
Заманює невдах, як ми, і є місцем для зберігання…
Це так круто.
…ну, будь чого.
«Порожній клас та інші страшні історії». «Сни та кошмари».
«Казки пошепки». А вона справді любить історії.
Ти ж казав, що більше не пишеш.
-Я ні. Це мій друг. -О, твій друг?
Йому… йому б це сподобалось.
А мені — ні.
-Він… відстійний. -Ага, звучить відстійно.
Круто. Так. Вона змушує мене читати їй
тупі страшні історії щоночі,
але тут вона вже все чула.
Усе?
Добре, що ти казкар.
Ти їй потрібен. Сідай за роботу. Ти чув, сьогодні має бути історія.
Щодня пиши якомога більше.
-Я не пишу. -Не бреши.
Я чула, як ти казав про свої щоденники.
А, ті.
Я покинув писати.
Тобі краще забити на це
й написати щось, інакше…
Вона мене вб'є. Знаю.
Тобі пощастить, якщо просто вб'є.
Тепер це твоє життя.
Забудь свою сім'ю та друзів.
Ти маєш бути їй корисним.
Хочеш жити?
Пиши страшні історії.
Я нічого не писатиму,
бо втечу звідси.
Ти помреш.
Давай, відчиняй.
Де ти?
Інший вихід.
Чорт.
Щоразу.
Усі намагаються втекти.
Ти не втечеш.
Зрозумів?
Ти навмисно змушуєш мене чекати?
-Ні, я мив посуд. -Сядь отам.
Мені починати читати?
МАЙДАНЧИК
Дай мені хвилину налаштуватися.
Що це?
Знаєш, що трапляється із занадто допитливими дітьми?
Хочеш дізнатися?
Отже, Казкарю,
сьогодні ти намагався втекти.
У Ясмін теж була мить непокори.
Але мене цікавить одна річ.
Навіщо спалювати твої казки?
Що це?
Читай. Зараз.
«Коли померла подруга Тодда Дженні, його серце розбилося».
Розбите серце? Мені вже подобається.
МАЙДАНЧИК
«Усі уникали майданчик уночі.
Бо знали легенду.
Перед світанком виходять мертві діти й…
Ні. Вибач, ні.
Усі знають, що привиди живуть у рідних їм місцях,
не в громадських.
Ви впевнені?
Я впевнена.
Давай далі.
«Тодд пішов на майданчик. Він пройшов крізь браму.
І тільки-но він перетнув поріг,
діти…
почали верещати, гратися.
Раптом з-за гірки вийшов хлопець.
Років десять, вдягнений як газетник 20-х років».
Міг би й привітатися.
Гей.
Тобто, привіт. Я шукаю свою подругу Дженні.
«Сказав Тодд, шукаючи її на майданчику».
Спочатку пограємося.
«Газетник свиснув,
і Тодда оточили діти.
У них була бліда шкіра. У декого — дуже застарілий одяг.
Вони почали його розгойдувати…»
Дурня.
Усі знають, що в привидів немає фізичних рук,
і вони не можуть його розгойдувати.
Дилетант.
Майданчик — міжвимірне місце. Воно між світом духів та реальністю.
О, то ти в нас квантовий фізик?
Байдуже. Продовжуй.
«Діти сміялися, затягуючи Тодда на іржаву карусель.
Вони розкручували його все швидше, доки голова не пішла обертом.
Потім його затягли на гойдалку.
Він міцно тримався. Аж раптом зрозумів їхній план.
Якщо на світанку на майданчику буде жива дитина, вона залишиться там назавжди.
Він поплівся до брами, щоб утекти, але голова йшла обертом, а ноги плуталися.
Був майже світанок. Час спливав.
Привиди завмерли в очікуванні.
Тодд не встигне.
Але раптом хтось схопив його та штовхнув до виходу. Дженні!
Я хотів тебе побачити.
«Біжи звідси», — каже Дженні, не обійнявши його.
Боляче було знову бачити подругу.
Я сумую, не йди.
Але смерть навчила її тому, що Тодд ще мав зрозуміти.
Друзі ніколи не відпускають. Бо вони ніколи не забувають.
Я завжди буду з тобою,
отут.
Щасливий кінець?
З глузду з'їхав?
Жодних щасливих кінців!
Дженні мертва й застрягла на майданчику. Для неї він не щасливий.
Тодд відчув на спині примарні руки.
Він озирнувся.
Його затягували на майданчик.
Він закричав, але марно. Його душа ув'язнена на майданчику й досі.
Щасливі кінці — небезпечна річ. Пам'ятай про це.
Вам хоча б сподобалась історія? Окрім кінця.
Письменники зажди такі невпевнені.
Ти досі живий, хіба ні?
Ти мене заінтригував, Казкарю.
У твоєму мозку
панує така чудова пітьма.
Варто її цінувати.
Але ти від неї біжиш. Чому?
Просто…
Я хочу бути як інші.
Ти написав усе це сьогодні?
Сьогодні я нічого не писав.
Що?
Важко зібратися, коли на мене хтось дивиться.
Я тобі казала, покажи бібліотеку й забирайся.
Чекайте!
Я не про неї.
Ти йому заважала.
Дуже важливо, щоб він писав.
Ти знаєш, як це важливо.
Чекайте!
Вона теж не винна.
Ну, якщо це не Ясмін і не Ленора,
то хто тоді винний?
Я. Я писатиму швидше.
Ленора тебе не турбуватиме.
Більше жодних виправдань.
Як ти?
Облиш мене.
Ясмін, пробач.
Я не хотів втягнути тебе в неприємності. Пробач.
Я не знав про щасливі кінці.
Тодд не мав іти по Дженні.
-Він дурень. -Ні, не дурень.
Вони друзі, а друзі так і роблять.
Може, у казках.
А тут що? Вона права, ти знаєш.
Щасливих кінців не існує.
Що? Що це?
Це місце — відстій.
Вона хоче історії? Добре. Дам їй історії.
Так! Примарний стіл! У якому живе привид того, хто за ним помер.
Ні, це дурня. Їй не сподобається.
Як давно ти тут?
Схоже, давно.
Як тебе схопили?
Мене заманили пирогом і фільмом.
Давним-давно
Алекс витріщався на стелю.
І тоді стеля впала на нього
і припинила його страждання. Кінець.
Що це там?
Це ж найстаріша книга. Схоже, їй десь тисяча років.
«Kinder und Hausmärchen».
«Румпельштільцхен».
«Спляча красуня»?
«Гензель і Гретель».
Це кулькова ручка?
Ого, «Франкенштайн».
О боже.
Тут записка.
«Якщо я не втечу, я маю розказати, що сталося,
навіть якщо це лише писанина в книжці. Я бачила єдинорога.
Кажуть, їх не існує, але я бачила.
Я йшла за ним до цієї квартири, і тепер я в полоні у відьми. Вона зла та страшна.
Я маю робити те, що каже відьма, доки батьки мене не знайдуть.
Тут є інші діти. Більшість хороші.
Мені страшно, але я хоча б не сама.
-Вечеря за годину. -Гей, Ясмін.
Ти любиш єдинорогів?
Ага, це так на мене схоже.
Я гадав, може так вона тебе схопила.
Наташа.
Ти права, це не моя справа.
Упевнений, тебе заманили не тупим фільмом і пирогом.
Клятий гарбузовий пиріг.
Гаразд.
Це була доро ват.
Що таке «доро ват»?
Курка, цибуля, карамелізована в маслі, паприка,
часник, імбир, спеції бербере.
Моя ба… Ми з бабусею готували це, коли вона була жива.
Самі вирощували трави та овочі.
Я відчула запах доро ват
і мені захотілося знову побачити мою ба.
Це була не вона.
Це була відьма.
Зла жорстока відьма.
Ну як, щасливий кінець?
«З іклами з'явився голод,
і Кеті зрозуміла, що була права.
Для вампіра кров на смак як цукерка».
Усім відомо, що ікла відростають за два дні.
Дурню.
Ось, Леноро, давай миритися.
Історія.
Дівчина з єдинорогом мала писати ще щось.
«…але було запізно. Вагончик поїхав вниз.
Заскреготала сталь, заскрипів метал…
закричали люди,
а собака Смерті сміялася над цією різаниною».
У Смерті немає тварини.
Хіба не так, Леноро?
На це піде вічність.
«Вони побачили на снігу сліди сина, які вели до лісу. А поруч були менші сліди,
як в іграшкового ведмедика. Більше сина вони не бачили».
Одержимі ведмежатка? Серйозно?
Я аж інтерес втратила.
У кожні хорошій історії є частка правди.
Чим більше правди, тим цікавіша історія.
Відтепер думай, про що пишеш.
Так!
«Не знаю, скільки вже я тут. У мене все ще є кулон,
який подарували батьки. Колись я торкалася його на згадку.
Але більше так не роблю. Бо мені хочеться плакати.
Я вже втомилася плакати».
«У мене є все, щоб втекти.
Я знову їх побачу. Маму й тата.
Цікаво, вони мене впізнають? Чи можна забути своїх дітей?
-Утекти? -Алексе?
О боже!
Ти ж не кинув у мене книгою?
Ні. Ти мене злякала. Я впустив її.
Зажди, я спускаюся.
Гей, Ясмін, зажди, я покажу тобі, що знайшов.
Гей, що сталося?
-Це нічна теплиця Наташі. -Нічна теплиця?
Так. Світло шкодить магічним рослинам. Ходімо.
Для чого це все?
Здебільшого складові для зіллів.
Нічого не чіпай.
Що це?
Чортів шовк. Досить питань. Допоможи мені.
Я полила лозу кров'ю пацюка, а не кажана. Тепер на ній яйця роздирача.
Якщо вони вилупляться, це знищить теплицю, і Наташа мене вб'є.
Я все виправлю.
Гаразд.
Обережно поклади на землю.
Не тряси його.
Обережно.
Гаразд. Що тепер?
Розчави його. Якомога сильніше.
Чудово.
Звідки синій туман? Ти його робиш? Наташа через нього така молода?
Це не наша справа.
Ну, вона така вродлива, а книги дуже старі,
і квартиру ніби бабця прикрашала.
Ні!
Я вже думав, воно…
Спіймав?
Він тікає!
Ні!
Він зрізає яйця! Чави їх!
Вибач.
Це всі яйця роздирача.
Ось він! Не дай йому втекти!
Алексе, обережно!
Дякую, Яс.
Тобто, Ясмін.
Чекай, де він?
Треба знайти його й убити, доки він усе не знищив.
Ну просто супер!
Зніми його!
О боже!
Я в порядку.
Він утік.
Я не знаю куди.
Побігли!
-Давай! -Зажди.
Тримаю.
Ходімо звідси.
Ви негодящі роззяви.
Ви влаштували безлад у мене в теплиці.
Вам це завдасть більшої шкоди, ніж мені.
Прошу, я можу пояснити.
І я б дозволила, якби мені було небайдуже.
Не заплющуй очі. Ненавиджу починати спочатку.
Чому ти ніколи не слухаєшся? Я сказала, не заплющуй очі!
Це я винний!
Я благав її відвести мене в теплицю. Гадав, страшні рослини надихнуть мене.
Вона казала нічого не чіпати. Я не послухався.
Не роби їй боляче, прошу.
Дуже хоробро, Казкарю.
Брехати мені в обличчя.
Я мало тебе не вбила.
Якби ти не була потрібна, аби прибрати, вбила би. Без шансів.
Яс, ти в порядку?
Слухай,
пробач, що втягнула тебе.
Відтепер кожен сам за себе.
Яс, ми можемо вибратися звідси, разом.
Я не Яс…
Я Ясмін.
Роздирач!
Спіймав!
Ось так. Добре. Один,
два,
три!
Злізь… злізь із мене!
Ні!
Мої Щоденники.
Стережися.
Десь тут Ленора.
-Їй боляче. -Виглядаєш жахливо.
-Ти тут усю ніч провів? -Ага.
Ось, я зробила. Для подряпин і порізів.
Ти це зробила для мене?
Так, це мій рецепт.
Сік гарпійцвіту, сушена трупна лоза.
Воно справді діє.
Дякую.
Леноро?
Йди сюди.
Дивись, що Яс зробила.
Це не для неї.
Отак краще.
Добре. Давай.
Ні…
У мене проблеми.
-У мене немає історій. -Тобто немає? Ти казав, їх ще багато.
Казав, та в мою кімнату заліз роздирач. Я вбив його, але він знищив мої Щоденники,
окрім цього.
Я з них читав Наташі.
У мене нічого немає. Я маю втекти! Вибору немає!
Тут два виходи. Вхідні двері та задні…
Задні! Вони ведуть назовні. Я бачив, як Наташа туди йде.
Але ключі від цих дверей лише в неї. Досить маячні про втечу, краще пиши.
-Я намагався! -Треба ще!
Я не можу писати!
Наташа сьогодні все зрозуміє.
Вона мене вб'є.
Не просто вб'є.
Нас було четверо.
Ілай, малюк Хван, Клер
і я.
Хван був замалий, а ми по черзі читали Наташі.
А по ночах збиралися разом…
і мріяли про втечу.
Хочеш сказати, вони…
Я майже пішла з ними…
Одного разу на кухні забилася раковина. Магія Наташі не допомогла.
Бо я сама забила трубу зоряним мохом.
Мох протистоїть магії.
Я гадала, вона викличе сантехніка.
Я прикріпила під раковиною записку,
благаючи про допомогу.
Але…
він не прийшов.
Вона знайшла записку?
Клер померла, переконуючи Наташу, що це вона зробила…
а не я.
Вона збрехала, щоб врятувати мене.
Як… ти.
Бо так роблять друзі.
Я любив писати страшні історії,
але вирішив припинити.
І тепер, коли потрібно писати,
у мене жодних ідей.
Хван носив годинник?
-Так. Великий синій пластмасовий. А що? -А Клер — оці сережки?
Це її тітки.
А що?
З цього місця є вихід.
-«У мене є все, щоб втекти». -«Утекти».
«Я знову їх побачу, маму й тата.
Цікаво, вони мене впізнають?
Чи можна забути своїх дітей?»
Вона ніколи цього не знімала, а в шафі немає дітей з єдинорогом.
Ти правий. А якщо вона не в шафі, тоді…
Їй вдалося.
Вона втекла. Я збирав її записки.
Вони всюди. Вона писала в книгах, щоб якщо Наташа знайде…
вона не знала весь план.
І який у тебе план?
План — відстій. Сьогодні цього не знайти. Треба писати історію. Зараз же.
Що ж робити?
На всі ці книги піде тисяча років.
Тисяча років.
Тисячорічна книга.
Сліди ручкою в старій книзі!
Давай. Хоч би це було тут.
Це оригінал «Гензель і Гретель»?
«Казки братів Грімм».
Вони такі нереалістичні.
Хто їстиме цукерки з чужого дому?
-Я знав! Записка! -Це рецепт сонного зілля.
«Тхне жахливо.
Треба сховати запах, щоб вона випила.
Я вже близько. Присплю її і вкраду ключі.
Мені б магію. Перетворила б її на жабу й сміялася б цілий день.
А потім — на багатоніжку, й повідривала б ноги. Усі сто ніжок
одним рухом».
Я шукатиму далі. Пиши історію.
Не думаю, що зможу.
Лише ти це можеш. Виграй нам час.
Ти не вважаєш мене дивним…
бо я…
пишу страшні історії?
Дивним?
Тебе так називали?
Ну, це правда, ти дивний.
Поглянь на себе.
Та те, що робить тебе дивним, інших робить звичайними.
А ніхто не хоче бути звичайним. Тому звичайні намагаються забрати це в тебе…
називаючи тебе…
-Занудою чи… -Кошмариком.
Так, чи кошмариком.
Дякую, Ясмін.
Можна просто Яс.
-У тебе є ці інгредієнти? -Так, є.
Але вона права, вампірник тхне.
-Як вона приховала запах? -Може, знайшла іншу складову?
Це може знати лише Наташа, але нам вона не скаже.
У мене є ідея.
Я можу історією змусити її назвати останню складову зілля.
Ти ж знаєш що буде, якщо вона зрозуміє?
-Я знаю, що буде, якщо не спробуємо. -Як назвеш?
В'ЮНОК
Не цю.
Ти нею задоволений.
Я не хочу, щоб ти був задоволений. Я хочу історію, яка тебе мучить.
Ось яку історію я хочу.
Чому ти хотів спалити Щоденники?
Думав, я про це забула?
Я…
Я просто… Я…
О боже.
Вибачте. Я така дурепа.
Так. Я вже роками тобі це кажу. І ось до тебе дійшло.
На чому я зупинилася?
Ви казали мені читати.
О, так. То чого ти чекаєш?
Давай уже.
«Багато поколінь злий чаклун відправляв дітей видобувати алмази з пащі монстра».
В'ЮНОК
«Тисячу років тому злий чаклун міг убити мерзенного звіра,
але замість цього він обпоїв його зіллям і приспав,
щоб збагатитися».
«Мерзенний». Чудове слово.
«Щоранку чаклун заливав зілля
в п'яте вухо монстра,
і звір не просинався.
Рецепт був старий як світ.
Щурячі кістки, сушена вдовина орхідея,
молоті панцири жуків.
Але найважливішим інгредієнтом
був в'юнок.
Лише в'юнок міг
приховати сильний сморід зілля.
Без нього гіркий сморід міг розбудити монстра.
Одного разу чаклун пішов по в'юнок
і побачив, що все поле засохло.
Зілля тхнуло гірше, ніж будь-коли. Жахливо. Огидно. Мерзенно…»
О, так. Зрозуміла. Воно смерділо.
«Чаклун мав убити великого монстра раз і назавжди.
Він підняв свій посох, щоб убити його,
аж ось прийшла дівчинка й запропонувала вихід.
Я знаю, чим замінити в'юнок. Збиратимеш алмази й далі.
Дурепа. Ти нічого не знаєш про магію.
Я можу довести. Але хочу за це мішок алмазів.
Якщо спрацює, отримаєш два мішки.
Якщо ні — віддаси своє життя.
«Дівчинка підійшла
й вилила в глечик таємничу темну рідину.
Злий чаклун понюхав зілля.
Сморід зник!
Він не міг повірити.
Воно пахло квітами та весняним ранком…
Злий чаклун вилив зілля у вухо монстра й став чекати.
Звір щось пробурчав,
і знову завмер.
Так!
Але дівчинка прибрала із зілля не лише сморід.
Вона прибрала й усю магію.
Зілля чаклуна втратило свою силу.
Дівчинка кивнула комусь позаду нього.
Монстр розплющив очі.
Чаклун скрикнув.
Дівчинка дивилася на це з посмішкою.
Злий чаклун відправив у ту печеру її братика,
і він так і не повернувся.
Її не цікавили алмази. Вона отримала своє — помсту.
Коли вона пішла, гострі зуби монстра
придушили крики чаклуна,
змусивши його замовчати навічно.
Тільки-но дівчина подумала, що все скінчено,
над нею промайнула тінь.
То була велетенська нога монстра, прямо над нею. Шмяк.
Кінець».
І не щасливий.
В'юнок?
Так, ми з Ясмін годинами шукали.
-Я знаю, наскільки важливі деталі… -Ні.
Ні?
Ні.
-Я… -Звісно, я вигадала інгредієнти,
але я думала, в'юнок приховує запах.
-Я думав, цього разу все вірно. -Ти помилився.
Бо працював із нею. В'юнок не дає рідині розшаровуватися.
Усі знають, що запах маскує корінь цини,
а не в'юнок.
Корінь цини, звісно.
Воно пишеться через «ц» чи «с»?
Гаразд.
Час займатися наукою.
Сьогодні ми втечемо.
Добраніч, Наташо.
О боже. Що відбувається?
Воно позеленіло. Я його так не понесу.
Якась реакція?
-Може, лимонад кислий… -Сервіс жахливий.
Історії немає.
Ми додали в склянку. Давай ще в глечик.
Вона засне?
Де мій лимонад?
Несу!
Що? Я поставив сюди.
-Де воно? -Про що ти?
Де зілля? Ми маємо це зробити.
Вона знає.
Отже…
Отже це…
Це…
Подивимось.
Отже…
Коли вже, Казкарю?
Так. Вона… вона десь тут.
Давай уже!
Гаразд.
-Зараз, знайду. -Читай!
Ось вона.
Ця називається «Годинник із зозулею»
ГОДИННИК ІЗ ЗОЗУЛЕЮ
Коли батьки придбали на розпродажі годинник із зозулею
Скотт думав, що це просто ще одна старомодна річ.
Але із годинником було щось не так.
Щогодини зозуля вискакувала з годинника,
і Стів почав помічати…
Хто такий Стів?
Ти ж казав, його звати Скотт.
Вибачте. Помилка.
Отже, Скотт помітив, що зозуля
щоразу виглядала дещо інакше.
Ніби її очі…
Що це?
Де всі історії?
Ті, які ти мав щодня писати?
-Вибачте. -Де нові історії?
Роздирач заліз у мій рюкзак.
Роздирач з'їв твоє домашнє завдання?
Це правда. Він втік із теплиці.
Помовч.
Усе пішло шкереберть,
як ви прибули.
-Я готуватиму для вас. Я… -Та ти й рецепту дотримуватись не вмієш.
-Він пише для вас! Він корисний! -Я напишу найкращу історію!
Будемо чесні…
це давно варто було зробити.
Прошу, ні!
Що?
-Не чіпай її. -Добре.
Леноро.
Що з тобою?
Що відбувається?
О ні. Що з тобою?
Щось не так.
Бідолашна киця. Що з тобою?
Ленора налила зілля в туман.
Повірити не можу.
Мабуть, вона ковтнула трохи зілля.
Вона в'язень,
як і ми.
-Дякую, Леноро. -Алексе, у нас вийшло.
Ми її здолали.
Не дотримуюсь рецептів?
Як гадаєш, куди вони ведуть?
Додому.
Я й не мріяла побачити дерева.
Дивись.
-Більше жодного арахісового масла! -І гарбузового пирога!
Коли повернемося, вип'ю молочний коктейль!
Чекай, Алексе.
Зажди секунду.
Це вдовин пень.
І лілія втопленика.
Чому вони тут?
Ні, Алексе!
Алексе!
Двері — це не вихід.
Ми все ще у квартирі.
Злий єдиноріг!
Біжи!
Алексе, він наздоганяє!
Він надто швидкий!
О боже!
-Що сталося? -Може, його щось злякало?
Алексе?
«У кожні хорошій історії є частка правди».
О боже.
Гензель і Гретель справжні.
Яс?
-Ми в казці… -Так смачно пахне.
Яс?
Я така голодна.
Яс!
Нам не варто тут бути.
Яс?
Агов?
Яс, що з тобою?
Яс?
Леноро?
Ясмін?
Агов?
Ясмін!
Усе добре.
Мабуть, це нормально.
Ну-ну. Спляча красуня прокинулась.
Ой, чекай, не та казка.
Алексе!
-Все добре? -Так.
Ми в порядку.
Ось звідки береться туман.
Ви його збираєте.
Хто в цій труні?
Справжня відьма…
яка, до речі, справді їсть дітей.
Ми думали, ви відьма. А туман зберігає вам молодість.
Туман дає не молодість.
Він дає мені її магію.
Що?
Як?
Я була твого віку, коли вона мене схопила.
Тоді нас було багато.
Але ми були не дурні.
Ми знали, що не варто прив'язуватись, бо вона зголодніла.
Вона їх з'їла?
Так.
Їх усіх.
А я мала чистити піч.
Я вдала, що вона мені подобається. Що хочу бути як вона.
Я стала її улюбленицею.
Але, коли я була сама, я планувала втечу.
Я мала змусити її довіряти мені.
А потім зробити сонне зілля,
і я була б вільна.
Я побігла додому…
але батьків там не було.
Вони покинули вас.
Мені нікуди було йти, тому
я повернулася сюди.
Кому до них є діло?
Ви були як ми.
Чекайте.
Сонне зілля…
Ви — дівчина з єдинорогом?
Ти читав мої щоденники.
Зустрілися з ним?
З єдинорогом?
Він ваш?
Я його зробила.
Тепер я багато чого вмію.
Квартира здригається через неї?
Якщо вона не почує історію, ми всі помремо.
Історії присипляють її.
Історії про страх, страждання і смерть для неї наче колискова.
Давай, розкажи.
Я не знаю, що.
О ні, ти знаєш.
Розкажи, чому хотів спалити Щоденники.
Але… це не страшно…
Для тебе було.
Уся та біль, і страх,
і смуток,
яких ти уникав весь цей час.
Розкажи!
Зараз же!
Гадаєш, я зла відьма?
Зажди, вона прокинеться й побачить тебе.
-Такого юного, м'якого, соковитого… -Гаразд!
ДЕНЬ НАРОДЖЕННЯ
Жив-був хлопчик, який любив писати страшні історії. Щодня, увесь вільний час.
він вигадував нові способи налякати однокласників.
Але… вони не розділяли його жаги до всього моторошного.
Для них він був просто… диваком.
«Що з тобою не так?» — питали вони. Вони були жорстокі,
вигадували йому прізвиська, як-от Кошмарик.
Окрім Джошуа.
Джош був його другом
із дитячого садка.
І ось Алекс написав нову історію,
і хотів її розказати.
Тобі це сподобається.
Джоше?
Гей, Джоше?
Алекс зустрів його після уроку.
У мене день народження.
Ми зробили дім із привидами, він крутий. І в мене є нові історії.
Джош відповів тихо, щоб інші не чули.
У Коді сьогодні вечірка. У його тата є фургон та інше.
Але в мене день народження,
— сказав Алекс,
розгублений та розчарований.
Надія Алекса танула. Він був у розпачі. Він сказав:
Ти ж мій кращий друг.
Джош сказав м'яко:
Так.
А тепер і Коді мій друг. А ти просто не…
Ну годі.
Те, як ти одягаєшся, що любиш.
Ти говориш лише про свої історії.
Ти просто дивак.
І тут увірвався Коді.
Йо, Джоше, ти йдеш?
Давай, друже.
Гаразд, Алексе, до зустрічі.
Хлопчик написав нову історію про дім із привидами.
Вони з мамою й татом
перетворили квартиру на цей дім.
Ніхто не прийшов…
навіть Джош.
Через них він зненавидів те, що так любив.
І через них він зненавидів себе.
З ДНЕМ НАРОДЖЕННЯ
Правда в тому, що йому стало соромно за те, ким він є,
і він вирішив спалити свої Щоденники.
Він поклявся більше не писати історій.
Він міг стати
іншою людиною.
Не диваком.
Не потворою.
Він міг стати нормальним, як Джош і його друзі.
Тоді він не був би самотнім.
Хлопчик втратив усіх друзів,
тому вирішив знищити ту частину себе, яка створила Щоденники.
А потім його впіймала відьма.
Сказала, що їй до вподоби історії.
Але збрехала.
Але зустріч із відьмою — найкраще, що зі мною було…
бо я знайшов друзів.
Які люблять мене яким я є, а не яким можу бути.
Що ти наробив? Ні!
Ні!
-Ні! -Ось твій щасливий кінець!
Їх не буває.
Біжімо звідси.
Добре.
Ні.
Ні! Ідіот!
Що ви наробили? Дурні діти.
Ні!
О боже.
Ти прокинулася.
Нарешті.
Ти так довго спала, що на тобі поросли цукерки.
Ти…
Це ти зі мною зробила.
Я надто довго жила в страху, але я більше не маленька дівчинка.
Відьми б'ються!
-Біжімо! -Біжімо!
Біжи!
Просто біжи! Біжи!
Біжи!
Допоможіть! Заберіть нас звідси!
Відьма нас з'їсть!
Допоможіть!
Хтось мене чує?
Алексе, відійди. Я бачила, як це робила Наташа.
Яс?
Ясмін?
Тобі вдалося. Вдалося.
-Я вдома. -Побігли.
-Леноро! -Час іти!
Це мій дім. Квартира не зрушила.
-У тебе є план? -Не план, але ідея.
Привіт, дітлахи.
Я така голодна.
Це найгірший у світі ліфт!
Що тепер?
Треба потрапити в котельну.
Та ти знущаєшся.
-Ні! -Ні!
Ні! О боже!
Ні. Відпусти її. Тобі потрібен я!
Не вгадав.
Мені потрібні ви обоє.
Ні!
-Ні. Пробач. -Ні!
Леноро!
Ні.
«Історії про страх і смерть для неї як колискова».
Ні!
-Вона чула вже всі. -Ні!
Гей, потворо!
Любиш історії? Можу розказати.
Джейсон не розумів, що дивніше. Що його сестра помирала
щовівторка об 11:15,
чи що оживала 20 хвилин по тому.
Більше. Я хочу більше.
Захарій завжди думав, що клоуни — найстрашніше в цирку.
Але помилявся.
Я знайшов біля дверей посилку,
адресовану жінці, що стоїть за тобою.
Хто? Хто це був?
Хто це був?
-Історії! -Штовхай її всередину!
Штовхай!
Не пускай її!
Тримай!
Штовхай!
-Тримай! -Тримай її!
О боже.
-Ось чому тебе звуть занудою? -Замовкни, Кошмарик.
Усе добре, шкіряна торбо. Ми про тебе не забули. Давай.
Ходімо додому.
Мабуть, краще йти сходами.
КІНЕЦЬ… ЧИ НІ?
Мамо? Тату?
Алексе.
Ти вдома.
О боже.
Це мої друзі, Ленора та Ясмін.
-Привіт. -Яс, якщо коротко.
ЗАГУБЛЕНУ ДІВЧИНУ ЗНАЙШЛИ ЧЕРЕЗ 3 РОКИ
Ти мене налякала.
-Привіт, Кошмарику. -Привіт, Занудо.
Вирішила зробити сюрприз.
-Що це? Твоя третя історія? -Четверта.
Тоді тобі знадобиться це.
Боже, Яс.
Заціни квіти. Це мій проект.
Вплив УФ-світла на фотосинтетичні організми.
-Усе не віриш у щасливі кінці? -Починаю.
Переклад субтитрів: Катерина Волобуєва