Downloaded from YTS.MX
PARIZ TIJEKOM LOCKDOWNA
Official YIFY movies site: YTS.MX
SPASITE ŽIVOTE OSTANITE KOD KUĆE
Da, dolje sam. Možete li doći po narudžbu?
Tražio sam dostavu na kuću.
Vozila sam sedam kilometara, spuštajte se. Ne govorite mi što da radim!
-OK, silazim. -Nevjerojatno!
Dostava na kuću, a nisu u stanju doći po narudžbu…
Kreteni.
Koja kućerina!
Fuj! Ne štiti od neugodnih mirisa!
Jesi li sam?
Da, kao što si i tražio.
Što želiš?
Kako to misliš? I što je to?
-Ništa, tuširao sam se. -Je li istina što govore o tebi?
Nije.
Zapravo, ovisi. Što govore?
Da od početka COVID-a
vodiš krijumčarski lanac ili takvo što.
„Kad si sa svojom ekipom, nedodirljiv si.”
Mijenjaš temu.
Dokaži.
Čujem da govore. Tko su oni?
Nema nikoga. Sâm sam.
Pričinja ti se.
G. Kev, gdje stavljamo FFP2 maske?
-Tko je to? -Moja mama.
-Nije, Kev. -Bravo, ukebao si me.
Uđi, pokazat ću ti.
Ovo je moja ekipa. Najbolji su.
Kako se osjećate večeras?
Sjajno!
Gospodine, kažu da moja pašteta nije paš dobra.
Kušajte je i vidjet ćete da je paš ukusna.
Meni je bilo smiješno.
Moje dame, došle ste zajedno?
Imam vic za vas.
Jučer je ovdje došao mason
i rekao da pašteta nije dovoljno masna.
Mason!
-Doully! -Da.
-Što ima? -Romane, što radiš ovdje?
Pronašao sam način kako se i dalje baviti stand-upom.
No usto moram prodavati domaće proizvode.
-Ozbiljno? -Sjajno mi ide. Što je s tobom?
Idem onamo gdje ima ljudi. Imam sjajan plan.
Pazi sad. U kontaktu sam s direktorom AA-a.
-Direktorom AA-a? -Da. Što kažeš?
-A što je to točno? -Anonimni alkoholičari.
Ondje je uvijek hrpa ljudi.
Sutra se otvaraju klubovi, ali ipak ću se držati svog plana.
Ako ima mjesta, uključio bih se.
Ne, neće ići. Usto, ovdje ti dobro ide.
Stvarno dobro.
Gdje je više?
-Nismo se vidjeli sto godina! -Pa kako si?
-Pričekaj… -Bolje da se ne zadržavaš.
-Posvađao sam se s tipom za dostavu. -Ja sam tip za dostavu.
-Ma nisi. -Dostavljam i pričam viceve.
-Hoćeš jedan brzinski? -Može.
Kad zoveš Uber i tražiš da ti donesu hranu,
nikad se ne penju gore. Ostave je vani.
-Govoriš li o meni? -Ne, šalim se.
-Daj mi hranu, molim te. -Evo. Baš mi je drago.
-I meni je, sretan sam. -Da.
Nije lako, ali u redu je.
-Dobro si? -Jesam, dobro sam.
-Ozbiljno? -Da.
-Nisi dobro. -Ne, nisam.
Više ne radim. Želim nasmijavati ljude. Hajde, smij se.
To!
-Hvala ti, Parizu! -Da, daj mi moju hranu.
U redu, da…
Naravno, marketi su super.
Marketi su super. Super.
A onda su izmislili „supermarkete”.
Ali supermarketi su manje super od marketa koje smo imali.
Pomalo paradoksalno, zar ne?
Gospodine, već sam vas četiri puta pitao za paštetu.
-Ako je želite, uzmite je. -Hvala.
Nema na čemu. Ovo ovdje je opservacijska komedija.
Frayssinete, uzmi pauzu od pola sata. Dosadio si ljudima.
Obnovit ćeš zalihe.
-Što to znači? -Punit ćeš police.
-Ja ću puniti police? -Da. Ili se oprosti s mikrofonom.
To i kažem. Ja ću puniti police.
Nevjerojatno! Znači, istina je.
Imamo sve što trebaš za COVID.
Vodu, tjesteninu, sve vrste toaletnog papira.
Grubi, mekani, s mirisom dinje, jagode, nešto za svakoga.
-Nevjerojatno. -A to nije sve.
Za razliku od konkurencije, držimo maloprodajne cijene.
Želiš li dva listića papira, dobit ćeš dva.
Ovakvu kvalitetu nigdje nećeš naći.
Sjajan je, fantastičan. I to nije sve.
Dobio sam novi proizvod. Ludnica.
Paquito!
Ne govorim španjolski. Iz Strasbourga sam. Učio sam njemački.
Voli me.
Gracias, Fernanda.
-Murielle. -Murielita!
Ovo je naš najnoviji proizvod. Vrh.
Vidiš, čim je počeo COVID, odlučio sam pomoći zajednici.
Osjećam se korisnim. Sretan sam.
-Dosta ti je, zar ne? -Da, ne mogu više.
Ne znam je li riječ samo o meni, ali kad prodaješ paštetu…
Romane, imam ideju.
Zašto ne ideš na Gare de Lyon? U zahodima uvijek ima ljudi.
VEČERAS SE OTVARAJU KLUBOVI. VIDIMO SE.
Otvorili su klubove?
Opet su otvoreni!
-Nema šanse! -Istina je!
-Ludnica! -Da, znam.
Sam, ovo je sad tvoj stan.
Dajem ti ga.
Ne govorim španjolski!
Frayssinete?
KLUB LE FRIDGE
NETFLIX PREDSTAVLJA
Veliki pozdrav za Romana Frayssineta!
Dobra večer svima! Jeste li spremni?
Ako ste spremni, da vas čujem!
Jeste li spremni?
Sjajno!
Zaplješćite ako ste cijepljeni!
Da? I ja sam se cijepio.
Prvom dozom prije tri dana. Bilo je sjajno.
Uživao sam.
Neprestano mislim na to. Želim to ponoviti.
Kunem se, samo smišljam kako se mogu cijepiti šest puta.
Mogu li se svakodnevno cijepiti? Žudim za tim. Cijeli dan.
Toliko da se znojim. Želim se dočepati cjepiva.
Kažem vam, to me drži cijeli dan.
Prije bih na ulici gledao žene,
sad se pitam tko mi može nabaviti cjepivo.
Samo što nisam znao da si ga sam moram ubrizgati.
Ali nabavio sam ga na Porte de la Chapelleu, možda zato.
U svakom slučaju, žudim za njim, ne izlazi mi iz glave.
Ludnica.
Ovo je bila gadna godina, zar ne? No barem smo zajedno.
Nitko nije planirao toliko vremena provesti sam sa sobom.
Više se nisam mogao podnijeti.
Čim bih vidio svoj odraz, poželio bih se zadaviti.
Ugledao bih se i rekao: „Romane, ovo je zlostavljanje.”
„Izdrkaj ga nekome drugome.”
Svršiš li, pretjerao si!
Bila je ovo teška godina.
Jedan sam od onih koji pokušava misliti da je uvijek sve dobro.
Do posljednjeg sam trenutka govorio da je dobro.
Čak i kad nije, uvijek nekako nađem načina.
Ja sam suprotno od hipohondra.
Ja sam hiperhondar.
Počnem li se brinuti, znači da sam već mrtav.
Barem 15 minuta.
A ako sam već mrtav, što može poći po zlu?
Kunem se. Odsijecite mi nogu, a ja ću reći da će ponovo izrasti.
No mojim je prijateljima hipohondrima godina bila gadna.
Na ulici su nosili naočale, gumene rukavice, štitnike.
„Deaktivirat ćeš bombu?” „Ne, idem u trgovinu.”
Ludo, no bili su u pravu.
Počeo sam shvaćati koliko je gadno
kad je naš predsjednik izjavio da smo u ratu.
Sjećate se, zar ne? Bili smo šokirani. „Mi smo u ratu.”
Tad sam pomislio:
„Ove godine neću prodati mnogo karata za nastupe.”
Nije djelovalo kao dobar poslovni plan.
Možda IT i nije bio tako loš.
Kao da pokušavam prodati kobasice u Saudijskoj Arabiji.
„Čovječe, zaradit ću siću,” mislio sam.
Osjećao sam se kao Nokia kad se pojavio iPhone.
„Čovječe,” mislio sam.
Za omladinu koja ne zna što je Nokia,
nekad su pravili cigle kojima si mogao telefonirati.
Uvijek nastojim biti pozitivan.
Bez obzira na situaciju, kažem: „Dobro je.”
I ako je ovo naš rat, to je dobro.
Zar se ne slažete? Ako je ovo naš rat, dobro je.
Prije sto godina, u ratu bi dobili pušku.
Nije baš radila na daljinu.
Ta je puška na vrhu imala nož.
Znači, ne biste dobili mnogo streljiva.
Zamislite da vam daju pušku i kažu: „Ubij ga.”
„Zašto bih ga ubio?”
„Jer će on u protivnom ubiti tebe.”
„Ali zašto bi to učinio?”
„Jer su mu rekli da ćeš ti ubiti njega.”
To pokazuje nedostatak komunikacije.
Dajte mi telefon umjesto puške.
Sve ćemo srediti s par poruka.
A oni bi rekli: „Ne, moraš ga ubiti.”
„Ali ja sam slastičar.”
„Pravim kolače.”
A s druge strane granice, tip bi rekao: „Ich liebe Patisserien."
Tartüchen.
Život promatrajte s vedrije strane.
Nije bilo lako, no morate misliti pozitivno.
Zamislite kako je bilo njima.
Njihova je dilema bila ubiti ili biti ubijen.
U usporedbi s tim, nije tako teško dobiti diplomu.
Hvala vam što ste me slušali.
Zovem se Roman Frayssinet. Prijatelji moji, bilo mi je zadovoljstvo!
Zadržite tu dobru energiju. Uživajte i puno vam hvala.
Stigli ste do odredišta.
Kako to misliš? Zar ne vidiš ogradu?
Je li to moje odredište? Idiotkinjo.
Glupi GPS-u, treba te razbiti na komadiće. Govno jedno.
Skrenite desno.
KLUB BARBES
Kako ste? Dobro?
Samo ja dezinficiram. Ostale se živo jebe.
U stilu…
„Ovo je moj šou i moja pljuvačka!”
Hipohondar sam i nemam drugog izbora.
Zaplješćite ako ste i vi hipohondar.
„Mogu zaraziti ruke dodirujući ih!”
Ovo je za vas. Dezinficirano je, ne brinite.
Dobio sam drugu dozu cjepiva! Da!
"Čestitamo! Ima nuspojave, pogledajte!"
Nuspojave su uvijek užasne. Groznica, glavobolja,
no nećete čuti: „Pogledajte mi mišiće!”
„Ludo, zar ne? Pfizer!”
„A ti?” „AstraZeneca, stari!”
Hipohondar sam. Prije 10 godina o tome sam imao skeč u Brefu.
Zbog toga se osjećam staro.
Prije 10 godina govorio sam o hipohondriji u Brefu,
a jedan je komentar dobio mnogo lajkova.
„Da umreš od smijeha, tip rabi dezinfekcijsko sredstvo za ruke!”
Bio sam u pravu!
Objasnit ću vam. Ne bojim se ja bolesti, bojim se smrti.
Za mene, hipohondrija je strah od smrti.
Može se pojaviti u normalnoj situaciji. Sjedim u zatvorenoj sobi
i tip do mene tek što nije kihnuo.
Znam, jer radi ovo…
Poznato vam je.
Ljudsko biće je nestalo i postaje životinja.
Ako govori ozbiljno, gubi kredibilitet.
„Da, zajam za nekretnine…”
Ja u sebi mislim: „Umrijet ću.” Čujem…
A tip počinje…
I znam da će eksplodirati, a nije poduzeo sanitarne mjere.
Već se vidim u lijesu, nose me četiri elegantna momka
i idem u smrt, stari moj!
Ako ne znate tu šalu, sjajna je i na internetu je.
Mnogo sam naučio tijekom pandemije.
Iz reklama sam naučio da ljudi ne peru ruke!
Znate li one reklame u kojima ljudima govore da ruke peru vodom.
Vodom… Je li vama to normalno?
Govorili su da rabimo sapun. Sapun! U 2021. godini.
Objasnit ću što osjećam, kao hipohondar.
Mislite da je to normalno. To je OK.
Dakle, ovako se osjeća hipohondar.
Kako biste se osjećali da gledate reklame
u kojima vozačima govore da prestanu gaziti djecu?
Jer to, očito, svi rade.
To radi toliko ljudi, da naš predsjednik mora nazvati McFlya i Carlita.
„Dečki, bilo bi lijepo da smislite neku pjesmicu.”
A McFly i Carlito odgovaraju…
Nemoj pregaziti dijete
Ni jesti svoju kakicu
Ljudi bi se pitali: „Ne bismo trebali jesti govna?”
„Pojma nemam. Nasreću, imamo reklame.”
Sapun!
Neću više vikati.
Nevjerojatno.
Ovo je za mene poput sna. Ne pandemija, naravno,
već činjenica da ljudi poštuju zaštitne mjere, ne rukuju se.
Cijele godine nije bilo gastroenteritisa.
Možemo li to proslaviti?
Cijelu godinu nije bilo: „Osjećam se bolje.”
„Sranje, moram ići.” Ništa od toga cijelu godinu!
Pitam se što će od tog vremena iz snova ostati za mene.
Poslije pandemije, hoće li ljudi koji se razbole ostati kod kuće?
Hoće li kašljati u laktove i nositi maske?
Što će ostati od moga sna?
Znam. Ništa.
Ljude će se jebati za sve živo. Vratit će se u barove i klubove.
Ići će u toalet i neće prati ruke,
a onda će jesti kikiriki sa šanka.
Reći će: „Kikiriki je dobar, tako je dobar!”
Ponudit će ga i meni. „Kyane, hoćeš?” A ja ne znam reći ne.
Uživajte u ostatku večeri. Hvala!
Hvala vam, nevjerojatni ste!
KLUB LE COMEDY
KLUB JAMEL
Hvala vam.
Kako ste?
Sjajno. I ja sam dobro.
Nisam bio previše uzbuđen zbog dolaska ovamo.
Komedija protiv COVID-a.
Ono što se dogodilo bilo je ozbiljno.
Mnogo je ljudi umrlo.
No primio sam email o tome koliko će mi platiti,
pa sam odlučio smisliti par šala.
Čini mi se da ovakve večeri nisu od velike pomoći.
Nećemo pronaći lijek za COVID. Smijemo se i to je to.
To vam je kao i komedija protiv rasizma.
Ne pomaže.
Poslije ovog šoua, nijedan fašist neće reći:
„Ipak imaju smisla za humor.”
Dobro je da ovakve stvari ne funkcioniraju, inače bi ih bilo više.
Naprimjer, komedija protiv pedofila.
Na kraju večeri, pedofil bi izjavio:
„Istina, šest godina je već prestaro.”
Da, COVID je bio davež.
Nisi mogao izići van ako nisi imao stvarno dobar razlog.
Kao kućnog ljubimca.
Nemam kućnog ljubimca, pa sam za izlazak imao samo uzicu.
Kad sam želio izići, držao bih uzicu u ruci.
I kad bi me murjaci pitali gdje mi je pas,
rekao bih da je otrčao.
Jednom je murjak ostao sa mnom da vidi hoće li se pas vratiti.
„Vjerojatno se izgubio,” rekoh.
Sljedeći su mi dan donijeli psa.
Pogledali smo jedan u drugog, misleći: „Ne poznajem te.”
Da, prebolio sam COVID.
U početku sam sve poricao. Mislio sam da je prijevara.
Da nama manipuliraju.
Dan prije lockdowna otišao sam u klub.
Sljedeći dan bio sam bolestan.
Znao sam da sam dobio COVID kad sam izgubio osjet okusa.
Nazvao sam one zadužene za COVID-19.
Rekli su mi da uzmem malo papra.
To je bilo u samom početku.
„Zdravstvo se promijenilo,” pomislio sam.
„Ovo više podsjeća na kuhanje.”
Uzeo sam papar i začinio usta.
Jebi ga, uopće nije imao okusa. Pa sam ga dodao još malo.
„Sigurni ste da je COVID?” „Napravimo još jedan test.”
„Otvorite YouTube i stavite Wejdene."
„Sviđa li vam se?” „Da, dobra je.”
A oni će: „Ukus ste sigurno izgubili.”
Lockdown sam shvatio vrlo ozbiljno. Izašao sam samo jednom.
Kad smo se prosvjedom borili da crnci ostanu živi.
To je bilo važno, budući da smo ugrožena vrsta.
Morali smo prosvjedovati da bismo postali zaštićena vrsta.
Poput panda i ostalih.
Kad sam bio mlađi pokušavao sam spasiti pande jer su skoro nestale.
U jednom ih je trenutku bilo samo četiri.
Jednog ih je dana neki tip izbrojio.
„Jebote, ostale su još samo 4 pande.”
„Moram nazvati neke ljude.”
Za sve imamo prosvjede. Posljednji je bio protiv klime.
Prošlo je ljeto bilo vruće.
Nas nekoliko se okupilo
i rekosmo: „Sad je dosta.”
„Prevruće je!”
I onda smo prosvjedovali protiv Sunca.
Od mene za večeras toliko, hvala vam.
KLUB JAMEL
-Halo? -Buraz, gdje si?
-Ljudi te čekaju. -Stani, što on to radi?
-Halo? -Manikiraj mi nokte, ne kosti.
Zarežimo na njega.
Halo? Ne slušaš me.
Naravno da te slušam, Djimo.
Prije svega, pozdrav. Užasno si nepristojan.
Bar me pozdravi. Što ima?
Kad dolaziš?
O čemu on govori?
O čemu on to? Nemamo nikakvih planova, zar ne?
Večeras je šou. Pozvao nas je Netflix.
Netflix?
Dobro, sad kužim.
Vjerojatno su mi to poslali na francuski broj.
Sad me moraju kontaktirati na broj u Dubaiju.
U Emiratima sam. Svi smo tu.
Da. Još možeš stići. Idi preko La Chapellea.
O čemu on govori?
Rugajmo mu se!
Dosta!
Ne, Djimo. Dubai u Emiratima.
Mislim da izravna linija ne postoji čak ni u novom planu pariškog metroa.
Ova je dobra.
Zapiši to. Tiskat ćemo to na majicama.
-Zašto si u Dubaiju? -Pogodi!
Sad sam influencer.
A na koga utječem? Dignite ruke!
Utječem na sve!
Hura za mene!
Što ću im reći?
Dobro. Reci im da dolazim.
Ne bude li prometa, tu sam za četiri sata.
Poklopi mu. Ide mi na živce.
Dobro je, idemo!
Idemo!
Halo?
Gle tko se vratio.
-Lijepo. -Da.
Dosta je bilo. Rekao sam da ću se vratiti.
Ali Albane, danas je dan za raclette.
Zaboravio sam koji je dan.
Dobro, onda ostajem.
Večeras ćemo se zabaviti!
Utapat ćemo se u alkoholu!
To!
Jeste li dobro?
Vrlo sam sretan što sam večeras ovdje
i što snimamo u Le Fridgeu.
Na ovom smo mjestu dugo radili.
Slijedi mala povijest Le Fridgea.
Dvije smo godine naporno radili
i odlučili ga otvoriti 13. ožujka 2020.
Da.
Po pitanju tajminga, pravi smo genijalci.
To smo savršeno tempirali. U tome je naša snaga.
Gledate me i mislite: „Koji idiot!” Ali nisam znao.
Nismo ga otvorili 13. ožujka 2020.
jer su nas 10. ožujka zvali iz vlade i rekli:
„Zatvorite.”
„Savršeno,” rekosmo. „Još nismo otvorili.”
Mnogo je lakše pospremiti i očistiti.
Stvarno sam sretan što vas sve vidim ovdje.
Kako zajedno sjedite.
Ne znam jeste li to osjetili,
no tijekom COVID-a, među ljudima je vladao strah.
Je li tko od vas izlazio vani tijekom COVID-a?
Poslije policijskog sata?
Katkad biste sreli nekog na ulici i taj bi pomislio:
„Što radiš ovdje?”
„Rekli su ti da ostaneš doma.”
A vi biste pomislili: „Ali što ti radiš vani?”
Ne tako davno imali smo policijski sat u 23 h.
To sam smatrao ludošću. Pa zar nije ludo?
Reći Francuzima: „23 h. Policijski sat.”
Francuzi smo, a svi znate kako Francuzi razmišljaju.
Policijski sat je u 23 h, a u 20,45 Francuz će reći:
„Ne brini, Véronique, vratit ćemo se na vrijeme."
U 21,45, reći će: „Tko ih jebe!”
„Hajde, uhvati me ako si frajer!”
Kako natjerati ljude da poštuju policijski sat?
Zamišljam Jeana Castexa ispred Elizejske palače
s velikim rogom.
„Vratite se mamicama, kuje!”
Ali nije lako. To nema kraja.
Sada postoje sojevi. Čuli ste za njih? Britanski soj, indijski soj.
Stvarno se nadam da ćemo uskoro imati i francuski soj.
Bili bismo ponosni. Francuzi vole francuske stvari.
„Francuski soj!”
15 dana simptoma, 15 dana štrajka!
Francuski soj.
No COVID je donio i neke neobične, pozitivne stvari.
Recimo, nove isprike. „Ja sam bliski kontakt.” Koristili ste se time?
Čim nekamo ne želite ići: „Ne mogu, ja sam bliski kontakt.”
„Ne želim sve zaraziti.”
Koji usrani izgovor. „Ne mogu preuzeti taj rizik.”
Prijatelj se trebao naći s djevojkom i rekao da je bliski kontakt.
„Daj, ne možeš to učiniti,” rekao sam.
„Ja sam bliski kontakt, nije me briga!”
„Ali to je tvoje vjenčanje,” rekoh mu.
To nije lijepo.
Ludo je.
Ali barem se možemo cijepiti
i preuzeti COVID putovnicu na TousAntiCovid.
Jeste li je vidjeli? Aplikaciju?
Kad sam vidio ime aplikacije, pomislih:
„Mnogo je ljudi radilo na tome
i najbolje što su smislili bilo je Svi protiv COVID-a.”
Najgore ime za aplikaciju na svijetu!
One najpoznatije imaju kratka imena. Instagram, Facebook, Snapchat.
Osjećate li taj tempo? Brz je.
A oni je zovu TousAntiCovid.
Nazovite je Flax, Tax ili Masx. Nekako kul.
A oni je zovu TousAntiCovid.
Uzmimo, na primjer, Tinder.
Zove se Tinder.
Ne zove se SviSeŽeleJebati. Kužite?
Hvala vam, ljudi. Hvala na toploj dobrodošlici.
Ja sam Kev Adams, a vi pljeskom dočekajte i sljedeće komičare.
Uživajte!
Koja dobrodošlica za nultog pacijenta.
Salam laktovima, ljudi.
Upravo sam se vratio iz Perpignana.
Inače sam iz Bordeauxa i ne želim zvučati kao Parižanin,
ali moda očito dolazi i prolazi.
No u Perpignanu je zapela na kružnom toku.
Ljudi se odijevaju prešareno.
Na španjolskom, Perpignan se izgovara „Desigual”.
Želim se onamo vratiti s kameleonom i vidjeti hoće li dobiti napad.
Mislim da je ondje počeo COVID-18.
Ljudi su izgubili i ukus i vid.
Ludo. Svijet je poludio
jer je netko očito pojeo pangolina.
Dajte, izgleda kao divovska artičoka.
Ludo.
Ako neka bolest zahvati crnce ili Azijce, to je zabrinjavajuće,
no pobije li bijelce, postaje globalna kriza.
Da je COVID-19 ostao u Aziji,
WHO bi prepisao dva USB priključka i ažuriranje programa Norton Antivirus.
Nego, recimo da se ova godina ne računa.
Jer ovo zvuči kao golema igra zvana Simon kaže.
Simon kaže: „Ostanite kod kuće i spasite živote.”
Simon kaže: „Nosite maske na otvorenom.”
„Glasajte!”
„Sorry, Manu, zaboravio si reći 'Simon kaže.'”
Žele uvesti zdravstvenu putovnicu za putovanja, odlaske u restorane i klubove.
U Francuskoj. Zemlji, u kojoj se prema istraživanjima
30 posto populacije ne tušira svaki dan.
Otkad smo skinuli maske, ponovno otkrivam lica.
Jučer sam naletio na prijatelja i maska je pala.
„Bune, što ima?”
„To sam ja, François.”
„Ne, ništa ne brini, nisam oprao ruke.”
„Da.”
„Moraš raditi sve suprotno od onog što nam govore.”
„Ne perem ruke i ne tuširam se već godinu dana.”
„Žele da rasipamo vodu.”
„Na Zemlji nas je previše.”
„Čitao sam na Facebooku.”
„Pogledaj, pada kiša! Usred srpnja.”
„Preokrenuli su godišnja doba.”
„Da ostanemo bez vode.”
„Žele nas izbrisati. Čitao sam na TikToku.”
„Nadam se da nisi cijepljen
jer, ne znam jesi li čuo,
ali kad je Pfizer proizveo Viagru,
njome su prvo pokušali liječiti kardiovaskularne bolesti.”
„I otkrili su da je jedna od nuspojava
dobivanje erekcije.”
„Nisi cijepljen, zar ne?”
„Jer čudno je da se cjepivo pojavilo u isto vrijeme kao i 5G.”
„Žele nas kontrolirati.”
„Preko radiovalova.”
„Promatraju nas.”
„Zamisli da svi odjednom dobijemo erekciju.”
„Iz čista mira.”
„To je dio njihovog plana.”
„S 5G-om više ne razgovaramo jedni s drugima”
„Ne volimo, ne razgovaramo, mrzimo jedni druge,
prestali smo se razmnožavati!”
„Ljudski je rod osuđen na propast!”
„Ševit ćemo se sa stablima!”
„S rupom u stablu.”
„Rupom u zemlji.”
Zamislite vjevericu koja gleda svoja posla na svom stablu
i odjednom joj kurac zakloni pogled!
Ograničena kurcem!
Svizac pod zemljom,
zakopan ispod sperme!
I na Vjeveričjim vijestima gledat ćemo
Zemmoura Vjevericu koji kaže da je to muslimanska zavjera.
Sve te kožice koje nestaju s kuraca.
Pratite li me?
Da. Prestali ste kad sam rekao da ćemo ševiti stabla
ili kad sam spomenuo Zemmoura Vjevericu?
Vjerojatno mislite da sam lud.
No ne znam je li mi draže zvučati kao luđak
u društvu bolesnih ljudi
ili bih radije bio bolestan…
u društvu luđaka.
Zovem se Bun Hay Mean. Hvala.
Stigla sam na odredište?
Na stablu sam. Izgledam li kao Tarzan? Idiotkinjo!
Dame i gospodo, molim vas, pozdravite g. Vérinoa!
Dobra večer svima!
Hvala vam što ste nas došli gledati.
Nakon toliko vremena.
Ovo mi je promijenilo život.
Prije sam ovo radio da bih nasmijao ljude,
no poslije jedne godine
samo želim govoriti.
Smijali se vi lil ne,
uopće nije važno.
Možda će vas pitati
kako je bilo. „Bio je vrlo pričljiv,” reći ćete.
Uživajmo i zabavljajmo se jer smo, ne tako davno, bili u ratu.
To je rekao predsjednik, zato mora da je istina.
Da umreš. „Mi smo u ratu.” Sjećate li se tog govora?
Sirija je u ratu.
Ne bih ih baš nazvao i rekao: „I mi smo!”
„Jeste li obilazili trgovine?”
„Čovječe, tri dana nema toalet-papira.”
„Koja noćna mora.” Mislite li da su se isto osjećali?
U Palestini, gdje bombe posvuda eksplodiraju.
„U ratu smo!” „Prestanite kukati!”
„Mi u Francuskoj kašljemo u laktove.”
Rat? Besplatno smo gledali porniće.
Koji je oružani sukob riješen na taj način?
„Ljudi će poludjeti!”
„Ma neće, dva mjeseca će masturbirati,
a onda će u 20 h pljeskati bolničarima.”
„Bravo! Gledao sam sve vaše snimke!”
Morate paziti što govorite jer neki stvari shvaćaju doslovno.
Za 50 godina reći će: „Djed je bio u ratu.”
„Pričaj nam, djede.”
„Amazon više nije htio dostavljati na 4. kat.”
Sad je OK. Rat se završio, no bolnice su ipak pune.
Više od godine nema slobodnih kreveta.
Zar im nitko ne može posuditi kauč?
Nema kreveta. Taj smo problem mogli riješiti u godinu dana.
Umjesto toga, pokušavamo shvatiti
je li COVID muškog ili ženskog roda.
To nam je bio najveći problem.
Još se ne slažemo oko roda za Wi-Fi.
No napokon smo se složili oko imena.
U početku, to je bio novi koronavirus.
Zvučalo je kao novi iPhone.
Izašao je novi koronavirus, svi ga žele!
„Imam stari, mogu li ga nadograditi na novi?”
Onda je postao 2019-nCov.
To nije bilo popularno.
Vjerojatno se netko pitao ide li duga ili kratka crtica.
Sad se zove COVID-19.
Tedros Adhanom Ghebreyesus, generalni direktor WHO-a,
objasnio je da je COVID-19 lakše izgovoriti.
Zašto onda nismo promijenili ime generalnog direktora?
Daj, molim te, Tedrose Adhanome Ghebreyesuse!
Odsad ćemo te zvati David. David-19.
Dobro zvuči.
Ima li roditelja u publici?
Pogledali ste me, misleći: „Da, stari moj. Lockdown.”
Naš lockdown nije bio isti. Imam tri sina.
Prijatelji samci govorili su mi:
„Umirem od dosade.”
Pa umri!
Također sam otkrio i kakav sam otac. Zahvaljujući situaciji.
Ja ne vičem. Ne derem se jer…
smatram da danas djecu obrazujemo
prateći ih kroz život.
Ali to nije razlog.
Ne vičem jer je nema svrhe. To je jedini razlog.
Ljubomoran sam na očeve koji se proderu nasred ulice.
On drekne i svi se ukoče. To želim.
Kad ja dreknem, sin mi kaže: „Pst!”
„Iskaži mi malo poštovanja, inače ću reći mami.”
Ludo je kako neki očevi viču.
Kad se zadere tip koji živi tri kata ispod mene i ja se uplašim.
„Djeco, gotovi smo.”
„Naudit će nam.”
„Katkad dolazi noću kad radimo
i skriva se ispod vaših kreveta.”
„Kažete nam da vidite neku sjenu.”
„To je on.”
„Ako netko zazvoni, ti otvori.”
„Najmlađi si, za tebe smo najmanje vezani.”
Ne znam. Jednostavno ne znam kako vikati na dijete.
Nedostaje mi vokabulara.
Kad grdim djecu,
rabim iste riječi koje su rabili moji roditelji.
Vičem kao neki starčić: „Ljutiš me!”
„Ne prestaneš li plakati, platit ćeš ti meni!”
Htio sam se udariti kad sam čuo što govorim.
„Platit ćeš.” Jesu li i vaši roditelji to govorili?
Koga time pokušavate impresionirati? Kako smo se mogli bojati?
Kako smo mogli reći bratu: „Platit ćemo.”
„Tata je tako rekao i misli ozbiljno.”
„Bjež'mo, prije nego što platimo!”
„Ne tamo, naljutit će se!”
Eto, to je bilo to. Hvala vam što ste slušali.
Najljepša hvala!
Dobra večer! Idemo!
Morate znati da sve prihvaćam.
Svi su mi dragi bez obzira na vjeru i boju kože.
No iznad svega, ipak mrzim jednu ljudsku vrstu
i to sam otkrio tijekom lockdowna.
Ljude koji imaju vikendice.
Ti bogati gadovi!
Dolje buržoazija!
Došlo mi je previše ljudi
jer moja kuća čak i nije moja kuća. shvaćate?
Neki su mi ljudi rekli: „Hakime, tijekom lockdowna
bit ću u Aix-en-Provenceu, kod tazbine.”
„Imaju krasnu kuću s bazenom. Bogati su.”
Roditelji moje žene,
njihovo je primarno prebivalište moja kuća. Shvaćate?
Ozbiljno, moja kuća.
Siromašni se žene međusobno.
Odrasli smo siromašni.
Oženili smo ljude koji nemaju nasljedstvo.
Žena mi je rekla: „Ne govori tako. Imamo krasno kulturno nasljeđe.”
„Jebo ti ja kulturno nasljeđe. Zadrži ga, u potpunosti.”
Pokušajte platiti račune kulturnim nasljeđem.
„Gospođo, nemam novca,
ali imam divnih maslina. Može li tako?”
Dajte, koji apsurd, to kulturno nasljeđe.
Ljudi su me stvarno nervirali tim svojim „kućama za odmor”.
Ljudi imaju kuće za odmor!
Znate li koliko je lockdown bio težak nama, u našim trošnim stanovima?
Pretvorili su se u autobusne postaje.
Ozbiljno. Kad spavaš, stopalo ti dira hladnjak.
Sve čuješ.
Zidovi su tanki, sve čujemo.
To je istina, ne lažem vam.
Moj me susjed stvarno naljutio.
Prije lockdowna, stalno je od mene posuđivao sol.
Stalno je tražio sol.
I onda ga nisam vidio dva mjeseca.
Kad se vratio, rekoh:
„Bok, Juliene!” Jadničak, zove se Julien.
„Gdje si bio tijekom lockdowna?”
„U svojoj vikendici, u Normandiji.”
„Vrati mi moju sol, kurvin sine!”
Moja je sol vjerojatno imala bolji lockdown od mene.
Bio sam tako ljut na svoju sol.
Od tada na pomfrit stavljam samo šećer.
Još me nešto nerviralo tijekom lockdowna.
Hashtag „ostanite kod kuće”. Sjećate li se?
„Ostanite kod kuće.”
To se nije odnosilo na sve.
Na obične smrtnike poput nas, naravno.
Na Cristiana Ronalda, nikako.
Pratio sam ga na Instagramu.
Ronaldo, ako me gledaš, pažljivo slušaj.
Naravno da stojiš doma.
Vidio sam tvoje objave i tvoj vrt od 3000 kvadrata.
Vrt mu je toliko velik da u njemu ima naplatnu kućicu.
Ima i dvije klime. Ekvatorijalnu i tropsku.
U istom se danu može skijati i sunčati. To nije normalno.
Ronaldo, to nije realno.
Ljut sam.
No bio je tu i jedan lijepi trenutak.
Sjećate li se kako nas je iscrpio posljednji lockdown?
Svi smo htjeli izići van i disati.
U tome nam je stvarno pomogao prosvjed za Adamu Traoréa.
Svi su u Parizu prosvjedovali,
ne zato što su u to vjerovali, već da udahnu svježi zrak.
Znao sam tko su lažovi.
I ja sam otišao. Idem na mnoge prosvjede.
Uživam. Imaju dobru vibru, bude lijepo.
Kad sam se vratio doma, provjerio sam društvene mreže da vidim što kažu.
Vidio sam neke ludosti, kao tweet neke žene koja je napisala:
„Malo sam razočarana prosvjedom.”
Još mi nisu jasni njezini kriteriji.
„Nisam za suzavac.” Pojma nemam.
„Malo sam razočarana prosvjedom. Otišla sam vidjeti Faryja,
a vidjela sam Hakima Jemilija.” To je napisala.
Ja sam razočarenje. Eto ga. To je…
Neki na prosvjede idu da bi vidjeli slavne, ne da prosvjeduju.
Ali i ja sam bio ljut. Htio sam vidjeti Omara Saya,
a vidio sam Faryja. Frustritrajuće.
Puno vam hvala! Zovem se Hakim Jemili. Uživajte!
Hvala! I vi zaslužujete pljesak!
Laku noć.
KLUB MADAME SARFATI
Ljudi, ponašajte se kako sam vam rekao
jer ima vrlo stroga pravila.
Fary, ne kužiš. Ovdje ne možeš snimati.
-Ništa nisam rekao. -Slušam.
-Ovo je Ahmed Sylla. Znaš li ga? -Bok.
Igra u kazalištu. Différent je bio nominiran za Césara,
-to je kino. -Ne, nemoj.
I Hakim. Ahmed Sylla! Koji glumac!
-Igraj ženu. -Daj, nemoj.
-Molim te. -Ozbiljno?
Dobra večer. Smijem li ući?
-Stvarno je nadaren. -Ozbiljno, Fary?
To je sve što imaš? Imitacija žene?
Da, to nije originalno. Budi luzer.
Gospođo, mi ulazimo. Zašto? Reći ću vam zašto…
Luzer s juga.
-Ono što je važno… -Južnjaci su malo glasniji.
Želimo ući.
-Budi profesor filozofije. -Prema Sigmundu Freudu…
-Ne luzer, samo profa filozofije. -Stani! Montesquieu!
-Melankonlija. -U redu.
-Puštanje stjenica! -Fokusiraj se na njega.
Didier Deschamps koji je izgubio europsko prvenstvo.
Doista, mislim da…
Didier Deschamps koji je osvojio prvenstvo.
Doista, mislim da…
Crveni karton! Laurent Blanc!
Rekla sam bez kamera. Shvaćate li?
-U redu. -Bernard Lama!
To su imena, ne imitacije.
-Vegedream! -Toga se nisam sjetio. Dobar.
-Jest. -Nikog ne oponašaš.
Hvala Bogu da je otišla. Nestalo mi je likova.
-Jebiga. -Daj da mu objasnim.
Ona ne voli imitacije. Zato te nije pustila.
Znam je, pa ako želiš, mogu ovo riješiti.
-Pa hajde. -Plaši me.
I ti bi se trebao bojati. Zašto se ne bojiš? Tip je zastrašujuć.
Nestalo mi je imitacija.
Ne, imam još jednu.
Tučeno vrhnje.
S kojim sam ja idiotima. U tome je problem.
-Ja sam… -Možeš dodati i jagodu.
-Sve je u redu, dečki. Dobro je. -Idemo.
Ali ne možete ući.
O čemu govoriš? Ja sam stvorio ovaj klub.
Poslije ćemo o tome.
Ne, Hakime. Madame Sarfati pripada Faryju. Šali se.
Ne, ali…
Gubite se! Gubite se odavde!
-Dobro. -Idemo.
Nemamo vremena za vaše usrane imitacije.
Vi ste klauni! I ja znam imitirati!
Bourvil!
Gdje je moj električni romobil?
Louis de Funès!
To nije bilo dobro.
Loïc! Bio mi je prijatelj u osnovnoj školi.
Kako je, Hakime?
PFFF… PREDAVANJE PIERREA-EMMANUELA BARRÉA
Dobra večer. Želim vam predstaviti dio
svog novog predavanja,
koji će se pokazati korisnim za sve prisutne.
Osjećat ćete se kulturnije, a ja ću biti još bogatiji.
Obostrano je korisno.
Ili win-win, kako to šupci vole reći.
Vidjet ćete da je princip ovog predavanja vrlo jednostavan.
Pitanje će se pojaviti na ekranu. Naprimjer,
u kojoj su korelaciji RNA virus
i funkcionalno trošenje citotoksičnih T stanica?
-Odgovorite mi, molim vas. -Da.
Odgovor je bio „ne”.
Ovo će dugo trajati.
Postupak smo mogli pojednostaviti
izbacivši pitanja i odgovore i dajući samo odgovore.
Naprimjer, „Da bih se češće jebao.”
No to stvara problem jer ovaj jednostavan odgovor
odmah nameće brojna pitanja.
Recimo,
„Zašto ste se registrirali na Tinder?” „Da bih se češće jebao.”
„Zašto ste u jabučni sok stavili drogu za silovanje?”
Bez brige, pijem samo organski sok od jabuka.
Zdravlje djece mi je prioritet.
No zaronimo u razlog našeg večerašnjeg susreta,
uz pomoć današnjih brojki koje je upravo objavila vlada.
Dramatične su. Pogledajte.
Dvadeset i petero umrlih, 997 na jedinici intenzivne njege.
Užasno, no ovi brojevi predstavljaju samo policijsko nasilje.
Još nismo primili podatke o COVID-u.
Osim ovih užasnih ljudskih danaka,
ova je zdravstvena kriza pokrenula i brojna pitanja.
Sad kad se pozdravljamo laktovima,
zaslužuje li Philippe Croizon svoju invalidsku karticu?
Je li Sophie Davant spremna za ovaj novi svijet?
I naravno, pitanje koje svi postavljamo.
Žena mi je izgubila osjet okusa i mirisa.
Trebam li i dalje prati kurac?
I zato, umjesto da brzo prelazimo preko ovih pitanja,
odlučio sam se fokusirati na jedno i duboko kopati.
Koliko često netko može podbaciti
u upravljanju zdravstvenom krizom prije nego što ispadne idiot?
Pitanje je postavio Emmanuel M. iz Touqueta.
Pozdrav, Emmanuele! Hvala ti na pitanju.
Istina, od siječnja 2020.,
mogli bismo uputiti par kritika na račun vlade.
Sastavio sam vam popis.
„Mi u Francuskoj smo sigurni.”
„Pazite, dolazi virus.”
„Na aerodromima smo postavili plakate.”
„Obična prehlada.” „Ostanite kod kuće.”
„Glasajte!”
„Bolnice su spremne.”
„Rabite vreće za smeće, nema zaštitnih odijela.”
„Imamo respiratore.”
„Nemamo respiratore.” „Naručili smo ih.”
„Kvragu, naručili smo pogrešne.”
„Imamo tone maski.” „Žao nam je, sve smo ih spalili.”
„Maske ne služe ničemu.” „Maske su obavezne.”
„Lockdown će biti uspješan.” „Kao i ponovno otvaranje.”
„Djeca nisu zarazna.” „Čuvajte se djece.”
„Vrlo su zarazna.”
„Ponovo smo otvorili škole.” „Djeca nisu zarazna.”
„Zdravstveni djelatnici obavili su sjajan posao. Moramo ih nagraditi.”
„Dat ćemo im odličja.”
„Pomoći ćemo studentima. Podijelit ćemo im karte za muzeje.”
„Britanski je soj samo u Britaniji.”
„Brazilski samo u Brazilu.” „Indijski samo u Indiji.”
„Dolaze novi sojevi, čuvajte se.”
„Cjepivo ćemo dobiti na vrijeme.”
„Kvragu, cjepivo kasni.”
„Poništit ćemo patente za cjepiva.”
„Ne, nećemo poništiti patente.”
„U slučaju da naši prijatelji iz Sanofija pronađu cjepivo 2067.”
Kao što vidite,
sve je pomalo kaotično.
Macron je uspio u samo jednoj stvari. Dobio je COVID.
No čak se i od toga oporavio.
Kroz pandemiju je prošao
kao paralizirani biciklist na Tour de Franceu.
Griješio je na svakom koraku
i zato predlažem da pogledamo ove brojke.
180 000 eura, 15 000 eura.
Ovo je cijena ukupnog školovanja u Državnoj upravnoj školi, ENA-i,
a ovo u SEGPA-i, školi za djecu s poteškoćama u razvoju.
I zato se pitamo zašto biramo lidere iz ove kategorije,
kad bismo ih mogli izabrati iz ove.
Iste sposobnosti po nižoj cijeni,
od čega bi profitirala cijela zajednica.
Da bismo izmjerili razmjere Macronova neuspjeha
tijekom ove užasne krize,
dovoljno je pogledati dugi popis žrtava.
Édouard Philippe.
Muriel Pénicaud.
Christophe Castaner.
Agnès Buzyn.
Nicole Belloubet.
Mali anđeli, prerano otišli.
U godinu i pol,
Macron je ministre mijenjao češće od maski,
pa sad recite jesu li sve te promjene u vladi bile učinkovite?
Odgovor je ne.
Kad imate proljev, promijenite gaće, samo da bi ih opet isprljali za 10 minuta.
Jer problem potječe od šupka odozgo.
Isto je i s promjenama u vladi.
Hvala vam što ste došli. Ja sam Pierre-Emmanuel Barré.
Pozdrav! Kako ste?
Zar nije lijepo opet izići poslije lockdowna?
Malo sam ljuta jer sam uživala u lockdownu.
Čovječe, ali stvarno uživala.
Volim biti kod kuće i uživam biti sama.
Jedini mi je problem bio što mi je i muž bio tu.
Ne, stvarno ga volim, ali dva sata dnevno.
Između tri i pet ujutro, kad spava.
Ponekad me stvarno nervira.
Ne shvaćate, stvarno me dovede do ludila.
Toliko me zna iznervirati, da ga gledam i mislim…
A nije dobro da me natjera da mislim.
Pogledam ga i mislim…
„Pa što je tri mjeseca u zatvoru?
Ništa strašno. Malo ću ga ubosti.”
Brzinski R2 u stilu GTA-a i nema me.
Stvarno me nervirao.
Tad sam shvatila da je teško živjeti s nekim.
Najteže od svega jest to što živi u tvojoj kući.
Radi što želi, ali ondje je.
A s vremenom se fokusirate na nedostatke
i nervira vas baš sve što radi.
Čak i kad jede.
„Pogledaj ga kako jede.”
Čujem mu grlo čak i kad pije.
Najradije bih ga dokrajčila.
No priznajem, i ja imam poneku manu.
Patim od OKP-a kad je u pitanju čišćenje.
Objasnit ću vam.
Ako su mi ruke mokre, ne mogu dotaknuti kvake.
Ne mogu izići iz tuša ako ispred njega nije prostirač.
Svi su dirali ovaj mikrofon i ja se pretvaram da sam OK, ali…
Najradije bih povratila!
Kad su objavili mjere, ljudi bi govorili
da čim dođu kući
operu ruke, mobitel i namirnice.
A što ste radili prije?
Jeste li gledali sve one reklame o pranju ruku?
U kakvoj mi to zemlji živimo?
To nije normalno!
Ali moji prijatelji o prljavštini očito razmišljaju drukčije od mene.
Ono što je meni prljavo, njima nije.
Cure govore o svom seksualnom životu, a meni je to neugodno.
Katkad mi svašta pričaju i pretvaram se da ih razumijem,
ali zapravo se pitam…
„Kvragu, ona to stvarno radi? Nisam znala da je takva.”
„Kako je fleksibilna!”
No jedna od njih nema granica.
Sve opisuje u previše detalja.
I onda mi bude neugodno jer zuri u mene dok govori o tome.
„Fadily, sviđa mi se to i to.” A ja se pitam:
„Razgovara li sa mnom ili hoće da se pridružim?”
Govori o bičevima i stezaljkama…
Kaže: „Da, prilično smo prljavi.”
„To nije prljavo, to je agresivno,” kažem ja.
„Možda,” kaže ona.
„Volim kad mi stavlja prste u usta.”
E to je prljavo!
Zašto bi joj trpao prste u usta?
To nije PCR test. Putuje li nekamo?
Hvala vam, ja sam Fadily Camara. Hvala.
Kako ste?
Ja sam sretna što snimamo za Netflix.
No najprije moram nešto priznati.
Već sam snimala za njih, prije dvije, tri godine,
a u našoj su loži bili lijepi bežični zvučnici.
„To je Netflix”, pomislih. I ukrala sam ih. Eto.
Ukrala sam bežične zvučnike
i stvarno me sram jer je na njima pisalo „Za Shirley”.
Ukrala sam vlastiti dar. To nije dobro.
Nisam im ni zahvalila.
Tijekom pandemije, ljudi su morali živjeti moj život.
Primijetili su nedosljednosti u vladi i društvu.
Dobro došli u moj život.
„Moram si dopustiti da iziđem van.”
„Moram li nositi masku ili ne? Pojma nemam.”
Priča mog života.
„Zašto bih nosila grudnjak ako nemam grudi?”
Što bih trebala poduprijeti, patrijarhat?
Ne shvaćam što žele od mene.
Najozbiljnije.
Frustrirajuće je pod kolikim smo pritiskom da nosimo grudnjake.
Nedavno sam bila na plaži, a neki je tip imao veće grudi od mene.
I to dlakave!
Treba skrivati grudi!
Prsa su mi stvorena da ih nauljim i pokazujem na plaži.
Imam lijepa prsa. Objavila sam sliku na Instagramu.
Na njoj sam golih grudi i nisu je maknuli, dakle…
Imam lijepa prsa.
Na slici sam sa psom i vidi mi se jedna bradavica.
Netko je komentirao: „Je li to suha hrana za pse?”
Imam lijepa prsa.
Već dugo osjećam brojne nedosljednosti.
Moji prijatelji umjetnici bili su ljuti
jer su ih smatrali nebitnima.
I to uglavnom bijelci. „Kako to misle da smo nebitni?”
„Prvi put to čuješ? Nije lako.”
„Poslije se navikneš. Ne brini i sjedni.”
Mi smo izmislili nešto sjajno. Hip-hop. Čuli ste za to?
Ako to nije dovoljno, imam travu.
Ne, najozbiljnije, te su snimke šokantne.
„Ja sam nebitna.”
Eto zato. Zato prestanite to činiti.
Postoji jedan pozitivan aspekt „nebitnosti”.
Sjetiš se da nisi besmrtan. To je važno.
Lijepo rečeno, zar ne? To je mogla biti knjiga.
Ali istina je, dobro se osjećati nebitnim
jer počnete misliti: „Mogla bih promijeniti život.”
Smiješno je vidjeti ljude kad shvate da su smrtni.
„Možemo umrijeti!” „Oduvijek smo i mogli.”
„Ne, ovaj put stvarno.”
„Oduvijek je bilo stvarno.” „Ne, stvarno.”
Tako su ljudi počeli mijenjati svoje živote i raditi ono što vole.
Zato sam umjetnica. Nebitna sam.
U idealnom svijetu komičari ne bi postojali.
Ne bismo plaćali za smijeh.
Najveći bi problem trebao biti: „Ostali smo bez manga.”
„Nasreću, ima kivija.”
To su problemi koje bi trebali imati.
Teško mi se koncentrirati. Mislim da je Netflix izbušio rupe u zidu.
Malo sam napeta.
Kao da sam na usmenom ispitu u vlastitoj sobi.
Gdje mi je krevet?
Iz ove ću se pandemije sjećati jedne stvari o Macronu,
i to kad je govorio između dva lockdowna,
a o tome je pričala neka djevojka u baru.
Tu ljudi razmjenjuju misli. Najbolje mjesto za stand-up i to besplatno.
Tu dobivam inspiraciju.
Ta je djevojka bila ljuta i rekla je:
„Ne znam što je rekao Macron, ali nije rekao dobar dan.”
Od mene toliko. Hvala vam.
Dobra večer.
Kako ste? Ovo je kul. Sretan sam.
Ovo je moj prvi nastup od početka COVID-a.
Čudno vas je vidjeti s maskama.
Jednokratne su, to je dobro.
Bio sam dovoljno glup da kupim višekratnu.
Do 30 pranja.
Tko broji koliko je puta nešto oprao?
Točno.
Ne, najozbiljnije, promijenile su nam život.
Prije dvije godine, u Galeries Lafayette,
azijski su turisti nosili maske i mi smo im se rugali.
Sad je red na nas. Maske su dio našeg života.
No zastrašujuće je…
Nedavno sam bio u Galeries Lafayette
i ondje je bilo azijskih turista,
no ne samo da su nosili maske,
već su nosili i jednokratne kombinezone.
Imam vrlo jednostavnu teoriju.
Nosite li nešto što nije moderno,
znate nešto što ja ne znam. To je to.
Prošli smo kroz mnogo neobičnih stvari.
Tijekom prvog lockdowna svi smo bili kod kuće
i na televiziji gledali
divlje svinje na Champs-Élyséesu, dupine u Veneciji.
I svi smo mislili:
„Kad izađemo, ovo će biti posve novi svijet.”
I evo nas.
Je li ovo posve novi svijet?
Neobično, ali izgleda baš kao i prije, samo gore.
Ozbiljno, što se dogodilo?
Postali smo svjesniji i nakon dva tjedna, kaos.
Uistinu se moramo probuditi.
Pogledajte okoliš, globalno zatopljenje žestoko nas pogađa.
Nešto moramo učiniti.
Možda možemo prestati jesti meso.
Nisam vegan, ne pokušavam vas uvjeriti,
no mislim da trebamo prestati.
Djelujete mi skeptično. U redu.
Ljudi imaju lošu memoriju.
Rekapitulirajmo. Neki je šupak pojeo pangolina ili šišmiša
i svijet se zaustavio.
Jeo je meso. To se dogodilo.
Ne znam tko je rekao da se knjige ne sude po koricama,
ali trebale bi.
Da je taj tip to učinio,
taj koji je pojeo pangolina ili šišmiša,
vidio bi koliko gadljivo izgledaju i ne bi ih pojeo.
Svi znate kako izgleda šišmiš.
Pangolin je lasica s ljuskama. Super gadljivo.
Jedna od rijetkih vrsta kod koje čak i bebe izgledaju vrlo ružno.
Postoje dvije takve vrste. Pangolin i Le Pen.
Da je taj sudio knjigu po koricama,
ne bismo bili u ovako usranoj situaciji.
Neki su idioti govorili da pangolin ima isti okus kao piletina.
Onda jedi piletinu! Ne budi takav kreten!
Koji smo mi idioti.
Još gore, ljudi imaju loše pamćenje.
Nedavno je neki tip u Mongoliji umro od bubonske kuge.
Zašto? Jer je pojeo svisca.
Tako mu i treba! Jebote!
Znam da to nije lijepo, ali koji kurac?
Vjeruj svojim instinktima.
Zar baš ništa nisi naučio u proteklih nekoliko mjeseci?
Cijeli svijet je stao jer je idiot pojeo jebenog pangolina,
a ti, ti jedeš svisca.
Možda živiš negdje gdje nema televizije i interneta,
ali promisli malo.
Ako te Frédéric Lopez 6 mjeseci nije nervirao,
svijet je možda stao.
Postavljaj prava pitanja. Vjeruj onom što vidiš.
Nevjerojatno. Vjeruj onom što vidiš.
Vidjeli ste seksualne predatore, DSK i Harveyja Weinsteina?
Ako se svakodnevno jebete s takvom facom, morate imati oružje.
Budimo iskreni. Pogledajte Françoisa Hollandea.
Poslije njegova mandata,
oni koji su glasali za njega govorili su: „Istina, nije bio proaktivan.”
Ozbiljno?
Čekajte, znači on nije Batman? Često ih miješam.
Naravno! Sudite knjigu po koricama!
Zamislite Hollandea u oklopu, na bojnom polju u srednjem vijeku.
Pitali bi se: „Zašto se onaj kotao miče?”
Sudite knjigu po koricama, to je doista važno.
Bio sam na proslavi rođendana jedne djevojke…
Bili smo u društvu i rekla je:
„Četiri sam godine živjela sa šupkom.”
„Da sam vjerovala instinktu, ne bih s njim provela ni dana.”
Stalno je ponavljala: „Koji kreten.”
Rekoh joj: „Smiri se, zamalo smo se vjenčali.”
Uživajte. Ja sam Tom Villa.
Gdje sam?
NEGDJE
Ovo uopće nije karta Pariza!
Hej, gdje je Rue Saint-Denis? Moram u Le Fridge.
Da, na kružnom toku desno. Lijevo? Hvala.
Molim? Žao mi je, nemam upaljač.
Vidimo se. Pozdrav.
Jebote.
Prijevod titlova: Palma Roje