Downloaded from YTS.MX
PAŘÍŽ PŘI LOCKDOWNU
Official YIFY movies site: YTS.MX
ZACHRAŇ ŽIVOTY ZŮSTAŇ DOMA
Jo, jsem dole. Přijdete si pro tu objednávku?
Žádal jsem donášku do domu.
Jela jsem sem šest kiláků, tak pojďte dolů. Neříkejte mi, co mám dělat!
- Tak jo, už jdu. - K nevíře!
Donáška do domu. Nezvládnou si ani pro ni dojít…
Chytráci.
To je velkej barák!
Tenhle deodorant nefunguje!
Jsi sám?
NÁMĚSTÍ BASTILLY
Jo, jak jsi chtěl.
Co chceš?
Jak to myslíš? A co je tohle?
- Nic, byl jsem ve sprše. - Je pravda, co se o tobě říká?
Ne.
Teda, přijde na to. Co se říká?
Že co začal ten covid,
vedeš pašeráckou bandu nebo tak něco.
„S tvojí partou na tebe nikdo nemůže.”
Neměň téma.
Dokaž to.
Slyším tam lidi. Co jsou zač?
Nikdo tu není. Jsem sám.
To se ti jen zdá.
Pane Keve, kam s respirátory FFP2?
- Kdo to byl? - Moje máma.
- Ne, Keve. - Tak jo, dostals mě.
Pojď dál, ukážu ti to.
To je můj tým. Jsou to borci.
Máte se dneska dobře?
Jo, super.
Pane, lidi se prý štítí mý paštíky.
Ale ochutnejte, je to baštika.
Mně to přišlo vtipný.
Dámy, přišly jste spolu?
Mám pro vás vtip.
Včera sem přišel domácí
a já: „Domácí paštiku nemám.”
Je to domácí!
- Doully! - Jo.
- Čau! - Romane, co ty tady?
Našel jsem způsob, jak dělat dál sólovýho komika.
Ale na oplátku musím prodávat místní potraviny.
- Fakt? - Jde to skvěle. Co ty?
Chodím tam, kde jsou lidi. Mám bezva plán.
Pozor. Mám kontakt na ředitele AA.
- Na ředitele AA? - Co ty na to?
- Co to vlastně je? - Anonymní alkoholici.
Je tam vždycky fůra lidí.
I kdyby zítra otevřeli kulturní podniky, budu se držet plánu.
Přidám se, jestli můžu.
Ne, to by nešlo. A tobě se tady daří.
Daří se ti tu skvěle.
Kde je?
- Po takový době! - Čau!
- To snad není možný. - Nezdržuj se tu.
- Teď jsem se chytil s jedním chlapem. - Já vozím jídlo.
- Ne. - Jo, a vtipkuju.
- Jeden rychlej? - Jasně.
Všiml sis, že když chceš od Uberu dovézt jídlo,
nejdou nikdy nahoru? Nechají ho venku.
- To mluvíš o mně? - Ne, žertuju.
- To jídlo, prosím. - Jasně. Ráda jsem tě viděla.
- Já tebe taky. - Jo.
Život je pes, ale jde to.
- Co ty? - Jsem v pohodě.
- Fakt? - Jo.
- Nejsi v pohodě. - Ne.
Už nepracuju. Chci rozesmávat lidi. Tak se směj.
Dobrý.
- Fajn. Dík, Paříži! - Jo, dej mi to jídlo.
Tak jo…
Jasně, trhy jsou super.
Trhy jsou super. Super.
Pak vymysleli supertrhy, „supermarkety”.
Ale ty nejsou tak super jako ty dřívější trhy.
Paradoxní, ne?
Pane, už čtyřikrát jsem vás žádal o paštiku.
- Jen si ji vezměte. - Děkuji.
Prosím. Tady vidíte kvalitní observační komiku.
Frayssinete, dáme si půlhodinovou pauzu. Lidi už toho mají dost.
Půjdeš doplňovat zboží.
- Co? - Zboží do regálů.
- Já to mám dělat? - Jo, jinak se rozluč s mikrofonem.
Jak říkám. Půjdu doplňovat zboží.
Paráda! Takže je to pravda.
Máme všechno, co je třeba pro covid.
Vodu, těstoviny, různý typy toaleťáku.
Drsný, měkký, s melounovou, jahodovou i jinýma příchutěma.
- No ne. - A to není všechno.
Na rozdíl od ostatních prodáváme za maloobchodní ceny.
Když chceš jen dvě vrstvy papíru, prosím.
Sleduj tu kvalitu. To jinde neseženeš.
Je úžasná, fantastická. A to není všechno.
Mám tady novou věc. Boží.
Paquito!
Už zas. Já španělsky neumím. Jsem ze Štrasburku. Jen německy.
Má mě rád.
Gracias, Fernando.
- Murielle. - Murielito!
Tohle je náš nový výrobek. Super.
Už od začátku covidu pomáhám komunitě.
Připadám si užitečný. Jsem šťastný.
- Ty už toho máš dost, co? - Jo, štve mě to.
Zdá se to jen mně, nebo když prodáváte paštiku…
Romane, mám nápad.
Co takhle Lyonské nádraží? Tam jsou pořád lidi na záchodech.
LIDI, DNES SE OTVÍRAJÍ KULTURNÍ PODNIKY.
Už jsou otevřené?
Otevřeli kulturní podniky!
- Nepovídej! - Je to fakt!
- To je hustý! - Viď?
Same, teď je to tady tvoje.
Dávám ti to.
Neumím španělsky!
Frayssinete?
KOMEDIÁLNÍ KLUB
NETFLIX UVÁDÍ
Uvítejte prosím Romana Frayssineta!
Dobrý večer vespolek! Můžeme se do toho dát?
Jestli ano, ozvěte se!
Tak můžeme, nebo ne?
Paráda.
Kdo je očkovaný, ať zatleská!
Jo? Já taky.
První dávku jsem dostal před třemi dny.
Byl to hukot, paráda.
Pořád na to myslím. Chci si to zopáknout.
Fakt. Přemýšlím jen, jak ji dostat třeba šestkrát.
Můžu se nechat očkovat denně? Bažím po tom. Celý den.
Až se z toho potím. Chci tu vakcínu.
A takhle to mám celý den.
Dřív jsem na ulicích koukal po ženských,
a teď si říkám, kdo má asi pro mě vakcínu.
Akorát jsem nevěděl, že si ji mám píchnout sám.
Ale dostal jsem ji u metra, tak asi proto.
Ale fakt po ní toužím. Nemůžu na ni přestat myslet!
Je to šílený.
Byl to náročný rok, že jo? Ale aspoň jsme spolu.
Nikdo z nás nečekal, že strávíme tolik času sami se sebou.
Já už se nemůžu vystát.
Jak se vidím v zrcadle, uškrtil bych se.
Vidím se a říkám: „Romane, to je obtěžování!
Běž ho honit někomu jinýmu!”
Když stříkáš páru, tak jsi to přepísknul!
Byl to náročný rok.
Patřím k těm, kdo se snaží myslet, že je všechno v pohodě.
Až do poslední chvíle jsem říkal: „V pohodě.”
I když to tak není, vždycky najdu nějaký způsob.
Jsem pravý opak hypochondra.
Jsem hyperchondr.
Když se začnu strachovat, už je po mně.
Aspoň na čtvrt hodiny.
Když už je po mně, co se může zvrtnout?
Fakt. Když mi ufiknou nohu, řeknu: „Vždyť mi zas doroste.”
Ale mí kamarádi hypochondři měli těžký rok.
Na ulici nosí brýle, gumové rukavice a chrániče holení.
„Jdeš odjišťovat bombu?” „Ne, jdu na nákup.”
Je to děs, ale měli recht.
Pochopil jsem, že je zle,
když náš prezident řekl: „Jsme ve válce.”
Pamatujete? Šokovalo nás to. „Jsme ve válce.”
Tehdy mě napadlo:
„Letos se moc lístků na mý představení neprodá.”
Nezdál se to ten nejlepší obchodní nápad.
Možná informatika není tak špatná.
Jako bych prodával párky v Saúdské Arábii.
Říkal jsem si: „Ach jo, to bude chabý výdělek.”
Jako bych byl Nokia, když uvedli iPhone.
Bylo mi úzko.
Pro ty mladé, co neznají Nokii,
Nokia vyráběla ty cihly určené pro telefonování.
Jak říkám, snažím se své myšlení ovládat.
V každé situaci říkám: „V pohodě.”
A jestli je tohle naše válka, v pohodě.
Ne snad? Jestli je tohle naše válka, fajn.
Před stoletím jste ve válce dostali zbraň.
Ta se dálkově ovládat nedá.
A na té zbrani byla čepel.
Takže moc munice jste nedostali.
Dají vám zbraň a řeknou: „Zastřel ho.”
„Proč ho mám zastřelit?”
„Protože jinak tě zastřelí on.”
„Ale proč by to dělal?”
„Protože mu řekli, že ho zastřelíš.”
Takže jde o nedostatečnou komunikaci.
Nedávejte mi zbraň, ale telefon.
Tři textovky, a jsme v pohodě.
A oni by řekli: „Ne, musíš ho zastřelit.”
A ty: „Ale já jsem cukrář.
Peču dorty.”
A ten na druhé straně hranice by řekl: „Ich liebe Cukrárien.”
Dortíken.
Vždy to berte z té lepší stránky.
Je to fuška, ale myslete pozitivně.
Představte si sebe v jejich kůži.
Jejich dilema bylo zabít, nebo být zabit.
Pak dostudovat vejšku není tak těžký!
Děkuju za pozornost.
Jmenuji se Roman Frayssinet. Těšilo mě, přátelé!
Uchovejte si tu skvělou energii. Hezký večer. Moc děkuju.
Jste na místě.
Cože? Nevidíš ten plot?
Tady mám být na místě? Krávo.
Blbá GPS, mrskla bych s tebou o zem. Kráme jeden.
Zahněte rovně.
KOMEDIÁLNÍ KLUB
Jak se máte? Dobře?
Jenom já dezinfikuju. Všichni na to kašlou!
Děláme…
„Tohle je moje chuť a moje plivnutí!”
Jsem hypochondr, tak nemám na výběr.
Tleskněte, jestli jste taky hypochondři.
„Dotykem s nimi bych si znečistil ruce!”
To je pro vás. Nebojte, je dezinfikovaný.
Dostal jsem druhou dávku! Jo!
„Bravo! Má vedlejší účinky, heleďte!”
Vedlejší účinky jsou hrozné. Horečka, bolesti hlavy,
ale nikdo neříká: „Mám prsní svaly!
Hustý, co? Pfizer!
A ty?” „AstraZeneca, kámo!”
Jsem hypochondr. Před deseti lety jsem to zmiňoval v televizi.
Vítejte. Připadáte si staří?
Před deseti lety jsem mluvil o hypochondrii v telce
a někdo tam dal komentář, co měl spoustu lajků.
Stálo tam: „Haha, on používá dezinfekci na ruce!”
Měl jsem pravdu!
Vysvětlím to. Nebojím se nemocí, ale děsí mě smrt.
Pro mě je hypochondrie strach ze smrti.
Přepadne vás to v normální situaci, třeba v místnosti.
Vedle mě je někdo, kdo se chystá kýchnout.
Poznám to, protože dělá…
Tohle.
Z člověka se stane zvíře.
Ztratíte důvěryhodnost, když mluvíte vážně.
„Ano, půjčka na nemovitost…”
Napadne mě, že umřu. Slyším…
A ten člověk dělá…
Vím, že vybuchne, a nebude brát žádné ohledy.
A já se už vidím v rakvi, jak mě nesou čtyři fešáci
a mířím do záhrobí.
Jestli ten vtip neznáte, je k popukání. Je na netu.
Během pandemie jsem se toho dost naučil.
Z reklam jsem pochopil, že si lidi nemyjí ruce!
Znáte ty reklamy, co říkají, že si máte mýt ruce vodou.
Vodou… Nepřijde vám to šokující?
Prý máme používat mýdlo. Mýdlo! V roce 2021!
Popíšu vám, jak se cítím jako hypochondr.
Nejste šokovaní. Fajn.
Tak takhle se cítí hypochondr.
Jak by vám bylo, kdyby v televizní
reklamě říkali řidičům, aby nepřejížděli děti?
Tak to zřejmě všichni dělají.
Dělá to tolik lidí, že náš prezident musí volat youtuberům McFlyovi a Carlitovi.
„Hoši, mohli byste vymyslet nějakou písničku.”
A McFly a Carlito odpovědí…
Nepřejíždějte děti.
A nejezte ani svý hovínka.
A diváci si řeknou: „My nemáme jíst hovínka?”
„To jsem netušil. Ještě že máme reklamy.”
Mýdlo!
Už nebudu křičet.
Neuvěřitelný.
Tohle je pro mě jako sen. Ne ta pandemie,
ale to, že lidé dodržují ochranná opatření.
A za celý rok se nevyskytla žádná gastroenteritida.
Můžeme to oslavit?
Rok nikdo neříkal: „Je mi líp.”
„Sakra, musím jít.” Nic z toho celý rok!
Říkám si, co asi z téhle pohádkové doby zůstane pro mě.
Budou nemocní lidé po pandemii zůstávat doma?
Budou kašlat do lokte a nosit roušky?
Co zůstane z mého snu?
Já vím. Nic.
Lidi budou na všechno kašlat. Budou chodit do barů a do klubů.
Budou chodit na záchod a nemýt si ruce
a pak se vrhnou na buráky u baru.
Budou říkat, jak jsou dobré.
Pár mi jich nabídnou. Já neumím říkat ne. „Jasně.”
Hezký večer vám všem. Díky.
Děkuju, jste skvělí!
KOMEDIÁLNÍ KLUB
Děkuju.
Jak se vede?
Bezva. Mně taky dobře.
Nebyl jsem na větvi z toho, že sem mám přijít.
Komedie proti covidu.
Ta věc byla vážná.
Někteří na to umřeli a tak.
Ale napsali mi, kolik mi zaplatí,
tak jsem si řekl, že vymyslím pár fórů.
Tyhle večery pro mě nejsou moc přínosné.
Lék na covid neobjevíme. Smějeme se a dost.
To je jako komedie proti rasismu.
Nepomáhá to.
Po tomhle vystoupení žádný fašista neřekne:
„Přece jen mají smysl pro humor.”
Ještě že tyhle akce nepomáhají. Jinak by jich bylo víc.
Třeba komedie proti pedofilům.
Na konci večera by pedofilové řekli:
„No jo, v šesti už jsou dost starý.”
Takže covid byl hrůza.
Nemohli jste ven, když jste neměli dobrý důvod.
Třeba domácího mazlíčka.
Já žádného nemám, tak jsem chodil ven s vodítkem.
Když jsem chtěl jít ven, držel jsem v ruce vodítko.
Když se mě poldové ptali, kde mám psa,
říkal jsem, že utekl.
Jednou se mnou polda zůstal, aby viděl, jestli se pes vrátí.
A já, že se asi ztratil.
Den nato mi přivedli psa.
Dívali jsme se na sebe pohledem: „Tebe já neznám.”
Jo, měl jsem covid.
Nejdřív jsem si to nepřiznával. Myslel jsem, že je to bouda.
Že s námi manipulují.
Den před začátkem lockdownu jsem šel do klubu.
A další den jsem onemocněl.
Věděl jsem, že mám covid, protože jsem ztratil chuť.
Volal jsem těm, co mají na starosti covid-19.
A oni: „Vemte si trochu pepře.”
To bylo na úplným začátku.
Řekl jsem si: „Medicína se změnila.
Tohle zní jako vaření.”
Tak jsem ochutnal pepř.
Kruci, nic jsem necítil. Tak ještě trochu.
„Určitě je to covid?” „Zkusíme ještě něco.
Podívejte se na Wejdena na YouTube.
Líbí se vám to?” A já že celkem jo.
Oni: „Ztratil jste chuť i vkus. Je to jasné.”
Celý lockdown jsem bral vážně. Byl jsem venku jen jednou.
Během protestů, aby černoši zůstali naživu.
To bylo důležité, protože jsme ohrožený druh.
Museli jsme protestovat, aby nás uznali jako ohrožený druh.
Jako pandy a tak.
Když jsem byl mladší, snažil jsem se zachránit pandy, protože skoro vymřely.
V jednu chvíli zbyly jen čtyři.
Jednou je někdo spočítal.
„Herdek, zůstaly jen čtyři pandy.
Bude nutných pár telefonátů.”
Demonstruje se kvůli všemu. Naposled za klima.
Loni bylo horké léto.
Sešli jsme se s pár lidmi
a řekli si, že toho bylo dost.
„Je strašný vedro!”
Tak jsme protestovali proti slunci.
To je ode mě všechno. Moc děkuju.
- Haló? - Kámo, kde jsi?
- Čekají tu na tebe lidi. - Počkat, co dělá?
- Haló? - Stříhej mi nehty, ne kosti.
Jo, zavrč na něj.
Haló? Ty mě neposloucháš.
To víš, že jo, Djimo.
Tak zaprvé ahoj. Nevychovanče.
Aspoň pozdrav. Čau.
Kdy přijedeš?
O čem to mluví?
O co mu jde? Žádný plány přece nemáme.
Večer je představení. Pozvali nás z Netflixu.
Z Netflixu?
Aha, už to chápu.
Asi mi to poslali na francouzský číslo.
Teď mě musí kontaktovat na mý číslo v Dubaji.
Žiju v Emirátech. My všichni.
Aha. Ale stejně můžeš přijet. Je to v La Chapelle.
O čem to mluví?
Uděláme si z něj srandu.
Tak dost!
Ne, Djimo, Dubaj v Emirátech.
Ani s novýma linkama pařížskýho metra ti tam nic přímo nejede.
To se povedlo.
Zapiš to. Vytiskneme to na trička.
- Proč jsi v Dubaji? - Hádej!
Teď jsem influencer.
A koho ovlivňuju? Hlaste se!
Ovlivňuju všechny!
Zakřičte!
Tak co jim mám říct?
No, řekni jim, že už jedu.
Když nebudou zácpy, budu tam za čtyři hodiny.
Zavěs. Leze mi na nervy.
Tak a jedeme!
Odtáhněte mě zpátky.
Haló?
Heleďte, kdo se vrátil.
- Pěkný. - Jo.
Tak dost. Říkal jsem, že se vrátím.
Ale Albane, dneska bude raclette.
Zapomněl jsem, co je za den.
Tak jo, zůstanu tu!
Užijeme si legraci!
Budem se topit v alkoholu!
Ano.
Máte se dobře?
Jsem šťastný, že tu dnes můžu být
a taky že filmujeme v tomhle klubu.
Dlouho jsme na tomhle podniku makali.
Něco z historie Le Fridge.
Byly to dva roky dřiny.
Rozhodli jsme se otevřít 13. března 2020.
Jo.
Pokud jde o načasování, jsme géniové.
Bylo to dokonalé. V tom je naše síla.
Díváte se na mě a říkáte si: „To je vůl!” Ale já to nevěděl.
No, 13. března 2020 jsme neotevřeli,
protože 10. března nám zavolali z vlády,
že máme zavřít.
A my: „Bezva, ještě jsme neotevřeli.”
Mnohem snadněji se pak uklízí.
Jsem šťastný, že vás tu všechny vidím.
Jak tu sedíte pohromadě.
Nevím, jestli jste si všimli,
ale během covidu byli lidi vystrašení.
Byl někdo z vás během covidu venku?
Po zákazu vycházení?
Někdy jste na ulici potkali lidi a ti si říkali:
„Co tu děláš?
Měl jsi přece zůstat doma!”
A vy jste si říkali: „A co tu děláte vy?”
Ještě nedávno byl zákaz vycházení po 23,00.
Podle mě to bylo šílenství. Nebo ne?
Nařizovat to Francouzům. Zákaz vycházení po 23,00.
Jsme přece Francouzi a víme, jak Francouzi uvažují.
Se zákazem po 23,00 Francouz ve 20,45 řekne:
„Neboj, Véronique, vrátíme se včas.”
Ve 21,45 řekne: „Ať si trhnou!
Přijď si pro mě, jestli jsi chlap!”
Jak donutíte lidi dodržovat zákaz vycházení?
Představoval jsem si Jeana Castexe před Elysejským palácem
s velkou houkačkou.
„Vraťte se k mámě, pitomci!”
Ale je to těžký. Nikdy to nekončí.
Teď máme mutace. Britskou, indickou. Sledujete to?
Doufám, že brzy budeme mít francouzskou mutaci.
Pyšnili bychom se. Francouzi mají rádi francouzské věci.
„Francouzská mutace!”
Symptomy 15 dní a 15 dní stávek!
Francouzská mutace.
Ale díky covidu vznikly zvláštní a pozitivní věci.
Třeba nové výmluvy: „Měl jsem přímý kontakt.” Použili jste to?
Když někam nechcete jít, řeknete, že jste měli přímý kontakt.
A že nechcete všechny nakazit.
Tak přiblbá výmluva. „Nechci riskovat!”
Kámoš se měl sejít s holkou a řekl: „Měl jsem přímý kontakt.”
A já: „No tak, to je nevychovaný.”
„Měl jsem přímý kontakt, kašlu na to!”
A já: „Kámo, je to tvoje svatba!”
To se nedělá.
Je to děs.
Ale aspoň se můžeme nechat očkovat
a zanést svůj pas do „TousAntiCovid”.
Viděli jste tu aplikaci?
Když jsem ji viděl, pomyslel jsem si:
„Makalo na ní tolik lidí v Elysejském paláci
a nepřišli na nic lepšího než na „Všichni proti covidu”.
Horší jméno pro apku jsem neviděl!
Všechny slavné apky mají krátká jména, Instagram, Facebook, Snapchat.
Vnímáte ten rytmus? Je rychlý.
A oni ji pojmenovali „TousAntiCovid”.
Říkejte jí „Flax”, „Tax”, nebo „Masx”. Nějak líp!
Ale jmenuje se „TousAntiCovid”.
Vezměte si třeba Tinder.
Jmenuje se Tinder.
Ne „VšichniChtějíŠukat”. Víte?
Děkuju. Děkuju za vřelé uvítání.
Jmenuju se Kev Adams. Zatleskejte i dalším účinkujícím!
Příjemný večer!
Takové přijetí pro pacienta nula!
Salam loktem všem.
Právě jsem se vrátil z Perpignanu.
Jsem z Bordeaux a nechci mluvit jako Pařížan,
ale zdá se, že móda přichází a odchází.
V Perpignanu zůstala na kruhovém objezdu.
Lidi nosí až moc barev.
Ve španělštině se Perpignan vyslovuje jako „Desigual”.
Chci se tam vrátit s chameleonem, abych viděl, jestli ho klepne.
Myslím, že covid-18 začal tam.
Chybí jim vkus a zrak.
Je to blázinec. Na světě to stojí za hovno,
protože někdo údajně snědl luskouna.
Vždyť přece vypadá jako obří artyčok.
Hrůza.
Když onemocní černoši nebo Asijci, je to znepokojivé,
ale když to zabíjí bělochy, je z toho globální krize.
Kdyby covid-19 zůstal v Asii,
WHO by předepsala dva USB disky a aktualizaci antiviru Norton.
Mám nápad. Řekněme, že letošek se nepočítá.
Zní to totiž jako obrovská hra „Simon říká”.
„Simon říká: ‚Zůstaňte doma a zachraňte životy‘.”
„Simon říká: ‚Venku noste roušky‘.”
„Jděte k volbám!”
„Promiň, Manu, ale zapomněls na ‚Simon říká‘.”
Chtějí vydávat zdravotní pasy pro cestování, do restaurací a divadel.
A to ve Francii. V zemi, kde se podle jednoho průzkumu
30 procent populace denně nesprchuje.
Co jsme si sundali roušky, znovu objevuju obličeje.
Včera jsem narazil na kamaráda a rouška spadla.
„Bune, čau.
To jsem já, François.
Neboj, ruce jsem si nemyl.”
„Jo.”
„Dělej přesný opak toho, co nám říkají.
Já si nemyju ruce a už rok se nesprchuju.
Chtějí, abysme plýtvali vodou.
Na světě je nás moc.
Četl jsem to na Facebooku.
Hele, prší! V půlce července.
Převrátili roční doby.
Aby nám došla voda.
Chtějí nás vyhladit. Četl jsem to na TikToku.
Snad nejsi očkovaný.
Nevím, jestli jsi to slyšel,
ale když Pfizer vytvořil Viagru,
chtěli jí léčit kardiovaskulární choroby.
A zjistili, že jeden z vedlejších účinků je,
že se ti postaví.
Nejsi očkovaný, že ne?
Je divný, že se ta vakcína objevila spolu s 5G.
Chtějí nás ovládat.
Pomocí rádiových vln.
Sledujou nás.
Umíš si představit, že by se nám všem najednou postavil?
Zničehonic.
Jo, to je část jejich plánu.
S 5G už spolu totiž lidi nemluví.
Nemilujeme, nemluvíme a nenávidíme se navzájem.
Lidi se přestali rozmnožovat.
Lidstvo je nahraný!
Budeme ojíždět stromy!
Díra ve stromě.
Díra v zemi.
Představte si to! Veverka si hledí svého na stromě,
když vtom jí zastíní výhled žalud!
Uvězněna žaludem!
Svišť pod zemí
zaplavený spermiema!
A ve Veverčích zprávách uvidíte,
že veveřák Zemmour tvrdí, že to je spiknutí muslimů.
Na těch žaludech chybí předkožka.
Sledujete mě ještě?
Nebo jste se ztratili u „ojíždět stromy”,
případně u „veveřáka Zemmoura”?
Asi si myslíte, že mi hráblo.
Ale nevím, jestli chci mluvit jako magor
ve společnosti chorých lidí,
nebo chci být radši chorý…
ve společnosti magorů.
Jmenuju se Bun Hay Mean. Díky.
Už jsem na místě?
Jsem na stromě. Vypadám snad jako Tarzan? Blbko!
Dámy a pánové, přivítejte pana Vérina!
Dobrý večer vespolek!
Děkuji, že jste dnes za námi přišli.
Po takové době.
Tohle období mi změnilo život.
Dřív jsem tohle dělal, abych lidi rozesmával,
ale po roce
chci jen mluvit.
Je jedno, jestli se budete
smát, nebo ne.
Někdo se vás třeba zeptá:
„Jaký to bylo?” „Byl děsně ukecanej.”
Užijme si to, protože ještě donedávna jsme byli ve válce.
Řekl to prezident, tak to musí být pravda.
Je to k smíchu. „Jsme ve válce.” Vzpomínáte si?
Sýrie je ve válce.
Nevolal bych jim, abych řekl, že my taky.
„Byli jste v Carrefouru?
Tři dny neměli toaletní papír!
Děs běs.” Myslíte, že měli stejný pocit?
V Palestině vybuchují denně bomby.
„Jsme ve válce!” „Přestaň si stěžovat.”
„Ve Francii lidi kašlou do loktů.”
Válka? Pornhub nabízel přístup zdarma.
Jaký vojenský konflikt byl vyřešen tímhle způsobem?
„Lidi budou šílet!”
„Žádný strach, budou dva měsíce masturbovat.
A ve 20,00 budou tleskat zdravotním sestrám.
Výborně! Viděl jsem všechna vaše videa!”
Pozor, někteří lidé berou věci doslovně.
Za 50 let: „Děda šel do války.”
„Vyprávěj, dědo.”
„Amazon už nedonášel věci do 4. patra.”
Teď je po válce, a přesto nemáme místa v nemocnicích.
Už víc než rok.
Nemůže jim někdo půjčit rozkládací gauč?
Nejsou lůžka. Měli jsme rok, abychom to vyřešili.
Ale rok se snažíme zjistit,
jestli je covid ženského, nebo mužského rodu.
To byl náš hlavní problém.
Pořád se neshodneme na rodu wi-fi.
Konečně je shoda na názvu viru.
Nejdřív to byl nový koronavirus.
Znělo to jako nový iPhone.
Nový koronavirus, co všichni chtějí!
„Mám jeden starý, můžu ho aktualizovat?”
Pak to byl 2019-nCov.
Ten se neuchytil.
Někdo se musel ptát: „Kde je tam pomlčka?”
Teď je to covid-19.
Generální ředitel WHO Tedros Adhanom Ghebreyesus
vysvětlil, že covid-19 se snáz vyslovuje.
Tak proč jsme nezměnili jméno generálního ředitele WHO?
Tedros Adhanom Ghebreyesus!
Od teď vám budeme říkat David. David-19.
To zní dobře.
Jsou tu nějací rodiče?
Vy jste na mě vrhli pohled: „Jo, lockdown, kámo.”
Náš lockdown nebyl stejný. Mám tři syny.
Při videohovorech mí nezadaní přátelé říkali,
jaká je to nuda.
Jděte někam!
Taky jsem zjistil, jaký jsem táta. Díky té situaci.
Nekřičím na děti,
protože věřím, že dnešní výchova
znamená provázet dítě životem.
Ale to není ten důvod.
Nekřičím, protože to nepomáhá. To je jediný důvod.
Závidím tátům, co křičí na ulici.
A všichni ztuhnou. Taky bych to chtěl.
Když zakřičím, mí synové mě umlčí.
„Prokaž mi trochu úcty, nebo to řeknu tvý mámě.”
Když tátové křičí, je to hrůza.
Když nějaký táta zakřičí tři patra pode mnou, vylekám se i já.
„Děti, on po nás půjde.
„Něco nám udělá.
„Někdy když pracujeme v noci, přichází
a schovává se vám pod postelí.
Někdy říkáte, že vidíte stíny.
To je on.
Jestli zazvoní, otevři dveře ty.
Narodil ses později, na tobě tak nelpíme.”
Já prostě neumím na děti křičet.
Chybí mi ta správná slova.
Když nadávám svým dětem,
používám stejná slova jako mí rodiče.
Křičím jako starý člověk: „Piješ mi krev!
Jsem vzteky bez sebe. Počkej, jak si to slízneš.”
Když jsem se slyšel, nejradši bych si dal do zubů.
„Počkej, jak si to slízneš.” Říkali to i vaši rodiče?
Koho se tím snažíte ohromit? To nás mělo vyděsit?
Jak jsme mohli jít za bráchou a říct: „Tohle si slíznem.
Řekl to táta a myslel to vážně.
Radši půjdeme, než si to slízneme.
Tam ne, nebo bude zuřit!”
Tak to je ode mě vše. Děkuji za pozornost.
Vřelé díky!
Dobrý večer! Fajn!
Aby bylo jasno, toleruju každého.
Bez ohledu na vyznání či barvu pleti.
Ale jeden druh lidí opravdu nenávidím
a to jsem zjistil během lockdownu.
Lidi, co mají letní domy.
Ti parchanti zazobaní!
Pryč s buržousty, fakt!
Spousta lidí mi říkala…
Můj domov ani není můj, víte?
Takže lidi mi říkali: „Hakime, během lockdownu
budu na jihu v Aix-en-Provence u příbuzných.
Mají krásný barák a bazén. Jsou ve vatě.”
Domov mých příbuzných
je i můj domov. Jasné?
Vážně, můj byt. Sakryš.
Chudí se berou mezi sebou.
My byli chudí.
Bereme si lidi, kteří nic nezdědili.
Moje žena říká: „Tak nemluv. Máme úžasné kulturní dědictví.”
Já na to: „Kašlu na kulturní dědictví. To si strč za klobouk.”
Zkuste zaplatit složenky kulturním dědictvím.
„Paní, nemám sice peníze,
ale mám skvělé olivy. Šlo by to?”
Kulturní dědictví je k smíchu.
Lidi mě fakt štvali s těmi letními domy.
Někdo má letní dům.
Viděli jste, jak těžký byl ten lockdown v našich zchátralých bytech?
To nebyly byty, ale autobusové zastávky.
Fakt. Když spíte, nohy se vám dotýkají lednice.
Všechno slyšíte.
Zdi jsou tenké a všechno slyšíme.
Vážně, nekecám.
Vytočil mě soused.
Před lockdownem si chodil pořád půjčovat sůl.
Pořád chtěl sůl.
Pak jsem ho dva měsíce neviděl.
Když se vrátil, říkám:
„Čau, Juliene!” Chudák, jmenuje se Julien.
„Kdes byl během lockdownu?”
„Ve svým letním domě v Normandii.”
„Vrať mi tu sůl, prevíte.”
Moje sůl určitě prožila lockdown líp než já.
Moje sůl mě štve.
Kašlu na to. Teď už si dávám na hranolky jen cukr.
Další věc, která mě při lockdownu štvala,
byl hashtag „zůstaňte doma”. Pamatujete?
„Zůstaňte doma.”
To nemohl říct každý.
Obyčejní chlápci jako my, ti jo.
Cristiano Ronaldo ne.
Viděl jsem příběhy Cristiana Ronalda.
Ronaldo, jestli se díváš, pozorně mě poslouchej.
Jasně že zůstáváš doma.
Viděl jsem tvoji zahradu o skoro 3 000 m2!
Má tak velkou zahradu, že se tam platí mýto.
Má tam taky dva typy klimatu, rovníkový a tropický.
V jednom dni může jít lyžovat nebo se opalovat. To není normální.
Ronaldo, to je neskutečný.
Dráždí mě to.
Ale jeden hezký okamžik tam byl.
Pamatujete, jak nám ten lockdown lezl na nervy?
Všichni jsme chtěli ven na vzduch.
Jedna věc byla prospěšná, demonstrace na podporu Adama Traoré.
Všichni v Paříži demonstrovali,
ale jen proto, že chtěli na vzduch.
Všiml jsem si těch lhářů.
Šel jsem. Na demonstrace chodím často.
Mám je rád. Je tam dobrá atmosféra.
Doma jsem se díval na sociální sítě, co tam říkají.
Viděl jsem ujetý věci, třeba tweet od ženy:
„Ta demonstrace mě trochu zklamala.”
Její kritéria mi nejsou jasná.
„Ten slzný plyn nemusím.” Nemám páru.
„Ta demonstrace mě zklamala. Chtěla jsem vidět Faryho,
ale byl tam Hakim Jemili.” To napsala.
Tak já jsem zklamání. Vidíte to.
Někdo nechodí na demonstrace protestovat, ale vidět slavné lidi.
Ale mě to taky naštvalo. Chtěl jsem vidět Omara Sye,
a viděl jsem Faryho. Opruz.
Moc děkuju. Jmenuju se Hakim Jemili. Přeju krásný večer.
Díky! Zatleskejte sobě!
Hezký večer.
KOMEDIÁLNÍ KLUB
Hoši, dělejte, co vám řeknu,
protože ona si potrpí na pravidla.
Fary, ty to nechápeš. Tady nemůžeš filmovat.
- Nic jsem neřekl. - Běž.
- Tohle je Ahmed Sylla. Znáš ho? - Ahoj.
Hraje v divadle. Différent byl nominovaný na Césara.
- I ve filmu. - Nech toho.
A Hakim. Ahmed Sylla! Ten herec!
- Předveď ženskou. - Ne, prosím tě!
- Prosím. - Vážně?
Dobrý večer. Můžu jít dovnitř?
- Má talent. Velkej. - To jako vážně, Fary?
Líp to neumíš? Napodobit ženskou?
Tak jo, to není originální. Udělej nýmanda.
Madam, my jdeme dovnitř. Proč? Řeknu vám to…
Nýmand z jihu.
- Jde o to… - Hlasitěji, z jihu.
Chceme dovnitř.
- Udělej profesora filosofie. - Podle Sigmunda Freuda…
- Nýmanda ne, profesora. - Počkat… Montesquieu!
- Melancholie. - Tak jo.
- Vypouštím štěnice! - Zaměř se na něj.
Didier Deschamps, když prohrál evropský pohár.
Skutečně si myslím…
Didier Deschamps, když vyhrál světový pohár.
Skutečně si myslím…
Červená karta! Laurent Blanc!
Řekla jsem bez kamery. Vy to nechápete?
- Tak jo. - Bernard Lama!
To jsou jména, ne imitace.
- Vegedream! - To mě nenapadlo. Dobrý.
- To jo. - Nikoho nenapodobuješ.
Ještě že vypadla. Už mi došly postavy.
- Kruci. - Vysvětlím vám to.
Nemá ráda imitace. Proto řekla ne.
Já ji znám, tak to můžu vyřešit.
- Tak běž. - Děsí mě.
A tebe by měl taky. Proč tě neděsí? Jde z něj strach.
Už jsem nevěděl, koho imitovat.
Vlastně jednu věc jo.
Šlehačka.
Jsem tu s bandou blbců, to je to.
- Jsem… - Můžeš přidat jahodu.
- Fajn, všechno je v cajku. - Jdeme.
Ale dovnitř nemůžete.
Co to meleš? Tady to patří mně.
O tom si ještě promluvíme.
Ne, Hakime. Madame Sarfati je Faryho. Dělá si srandu.
Ne, ale…
Běžte! Padejte!
- No jo. - Už jdeme.
Nemáme čas na vaše mizerný imitace!
Šaškové! Já umím taky napodobovat!
Bourvil!
Kde je můj elektrický skútr?
Louis de Funès!
To se nepovedlo.
Loïc! Byl můj kamarád na základce.
Všechno dobrý, Hakime?
PFFF… KONFERENCE PIERRA-EMMANUELA BARRÉHO
Dobrý večer. Přišel jsem vám představit část
své nové konference,
setkání, které bude prospěšné pro všechny zúčastněné.
Vy se obohatíte kulturně, já finančně.
Je to kompromis.
Nebo situace win-win, jak říkají pitomci.
Uvidíte, že účel této konference je prostý.
Na obrazovce se objeví otázka. Například
„Jaký existuje vztah mezi RNA virem
a funkčním vyčerpáním cytotoxických T-lymfocytů?“
- A chci odpověď. - Ano.
Odpověď zní „ne”.
To bude na dlouho.
Mohli bychom celý proces zjednodušit.
Místo otázek a odpovědí budeme dávat jen odpovědi.
Například „šoustat častěji”.
Ale to bude problematické, protože na tuto snadnou odpověď
se vybaví mnoho možných otázek.
Napadá nás třeba:
„Proč ses registroval na Tinderu?” „Abych šoustal častěji.”
Nebo: „Proč jsi dal roháček do jablečného pyré?”
Ujišťuji vás, že používám jen biopyré.
Zdraví dětí je na prvním místě.
Ale podívejme se na důvod tohoto setkání
s dnešními čísly, která právě zveřejnila vláda.
Jsou dramatická. Podívejte se.
„Dvacet pět úmrtí, 997 lidí na intenzivní péči.”
To je strašné. A tato čísla představují jen policejní brutalitu.
Ještě neznáme čísla týkající se covidu.
Kromě těchto hrozných ztrát na životech
vyvolala tato zdravotní krize mnoho otázek.
„Teď když se zdravíme dotykem loktů,
zasluhuje si ještě Philippe Croizon průkaz invalidity?”
„Je Sophie Davantová připravena na tento nový svět?”
A samozřejmě otázka, kterou si všichni klademe:
„Má žena ztratila chuť a čich.
Mám si dál mýt ptáka?”
Ale spíš než rychle procházet tyto otázky,
soustředíme se na jednu a probereme ji hlouběji.
Prosím. „Kolikrát můžeme neuspět
při řešení zdravotní krize, než budeme za hlupáky?”
Na to se ptá Emmanuel M. z Touquetu.
Zdravím, Emmanueli. Děkuji za dotaz.
Ano, můžeme uvést pár kritických hodnocení
vlády od ledna 2020.
Připravil jsem jejich seznam.
„Ve Francii nám nic nehrozí.”
„Buďte opatrní, vir přijde.”
„Na letištích jsme vyvěsili plakáty.”
„Je to jen chřipečka.” „Zůstaňte doma.”
„Běžte k volbám!”
„Nemocnice jsou připravené.”
„Došly lékařské pláště.”
„Máme ventilátory.”
„Nemáme ventilátory.” „Objednali jsme je.”
„A sakra, to nebyly ty pravé.”
„Máme spoustu roušek.” „Pardon, všechny jsme je spálili.”
„Roušky nejsou na nic.” „Roušky jsou povinné.”
„Lockdown bude úspěšný.” „Znovuotevření také.”
„Děti nejsou nakažlivé.” „Pozor na děti.
Jsou velmi nakažlivé.”
„Znovu jsme otevřeli školy.” „Nejsou nakažlivé.”
„Zdravotníci odvedli skvělou práci. Musíme je odměnit.
Dáme jim medaili.”
„Pomůžeme studentům. Dáme jim kulturní pas.”
„Anglická mutace je jen v Anglii.
Brazilská jen v Brazílii. Ta indická jen v Indii.”
„Pozor, mutace přijdou!”
„Zajistíme očkování včas.”
„A sakra, vakcíny se opozdily.”
„Odebereme jim patenty.”
„Ne, neodebereme jim patenty.”
„Pro případ, že naši přátelé ze Sanofi najdou vakcínu v roce 2067.”
Takže jak vidíte,
je v tom trochu zmatek.
Macron byl úspěšný jedině v tom, že dostal covid.
Ale pak se uzdravil.
Pandemii zvládal
jako kvadrupletický cyklista Tour de France.
Selhal úplně ve všem,
a proto navrhuji podívat se na tato čísla.
180 000 eur, 15 000 eur.
Za tuto cenu můžete vystudovat Vysokou školu administrativy
a za tuto SEGPA.
Takže se ptáme, proč vybíráme politiky z této kategorie,
když je můžeme vybírat z této.
Stejné schopnosti za nižší cenu
a všichni tím můžeme jen získat.
A abychom změřili rozsah Macronova selhání
během této strašné krize,
stačí se jen podívat na dlouhý seznam obětí.
Édouard Philippe.
Muriel Pénicaudová.
Christophe Castaner.
Agnès Buzynová.
Nicole Belloubetová.
Andílkové, kteří odešli předčasně.
Za rok a půl
měnil Macron ministry častěji než roušky.
Byly tedy tyto výměny křesel účinné?
Odpověď zní ne.
Při průjmu si vyměníte slipy, i když je po pár minutách zase zašpiníte.
Ten problém totiž začíná u toho vola nahoře.
Totéž platí pro výměnu funkcí ve vládě.
Díky, že jste přišli. Jsem Pierre-Emmanuel Barré. Děkuji.
Zdravím. Jak se máte?
Je fajn být zase po lockdownu venku, že?
Mně to trochu vadí, protože se mi zamlouval.
Lockdown jsem si fakt užívala.
Jsem domácký typ a jsem ráda sama.
Jediný problém byl, že tam byl i můj manžel.
Ne, vážně ho miluju, ale jen dvě hodiny denně.
Mezi třetí a pátou ráno, když spí.
Někdy mě fakt nadzvedne.
Vy to nechápete, fakt mě nadzvedne.
A to tak, že když se na něj dívám, přemýšlím…
Hrozné je už to, že mě nutí přemýšlet.
Dívala jsem se na něj a říkala si:
„Tři měsíce v base se dají vydržet.“
O nic nejde. Malé bodnutí do krku.
Jen rychlý zásah, a je po všem.
Fakt mi lezl na nervy.
Pochopila jsem, jak je soužití náročné.
Nejtěžší na tom je, že ten druhý bydlí ve vašem bytě.
Dělá si, co chce, ale je tam.
A časem si začnete všímat jeho nedostatků
a všechno, co dělá, vás dráždí.
I při jídle.
„Koukněte, jak jí.”
I když pije, slyším, jak polyká.
Nejradši byste ho odpravili.
Ale uznávám, že i já mám své chyby.
Co do čistoty jsem puntičkářka.
Vysvětlím vám to.
Nemůžu se dotýkat klik mokrýma rukama.
Nevyjdu ze sprchy, když tam není předložka.
Tohohle mikrofonu se všichni dotýkali a já dělám, jakoby nic…
Ale hnusí se mi to!
Když vydali všechna ta opatření, lidi říkali:
„Teď až přijdu domů,
umyju si ruce a vydezinfikuju si mobil a nákup.”
Říkám si: „A co jste dělali předtím?”
Viděli jste ty reklamy, kde říkají lidem, aby si myli ruce?
V jaké zemi jsme do té doby žili?
No vážně!
Taky jsem zjistila, že považuju za sprosté něco jiného než mí přátelé.
Co se mně zdá neslušné, je pro ně přijatelné.
Holky vyprávějí o svém sexuálním životě, ale já jsem ostýchavá.
Někdy mi něco vyprávějí a já dělám, jako že chápu,
ale ve skutečnosti…
„Páni, ona to fakt dělá? To bych do tebe neřekla.
Ta je ohebná!”
Ale jedna holka nezná míru.
Zachází do moc velkých detailů.
A zneklidňuje mě tím, že na mě při tom zírá.
„Fadily, mně se líbí to a to.” A já:
„Jen mi to líčí, nebo chce, abych se přidala?”
Mluví o bičících a skřipcích.
A říká: „Asi jsme zvrhlí.”
Já na to: „Ne, ty jsi agresivní.”
A ona že prý možná.
„Líbí se mi, když mi strká prsty do pusy.”
Tak to je zvrhlý!
Proč by to proboha dělal?
To není žádný PCR test. Jede do ciziny?
Děkuji, jsem Fadily Camara. Děkuji.
Jak se máte?
Jsem moc ráda, že točíme pro Netflix.
Nejdřív se musím k něčemu přiznat.
Před asi dvěma třemi lety jsem s nimi točila
a měli jsme chatku, kde byly pěkné repráky Bluetooth.
A já si řekla: „Ty jsou Netflixu.” A ukradla jsem je.
Ukradla jsem ty repráky Bluetooth
a hrozně se stydím, protože na nich bylo napsáno „Pro Shirley”.
Ukradla jsem svůj vlastní dárek. Hrůza.
Ani jsem jim nepoděkovala.
Během pandemie žili lidi můj život.
Všimli si nesrovnalostí mezi vládou a společností.
Vítejte v mém životě.
„Musím sama sobě povolovat chodit ven?
Mám mít roušku? Nemám ji mít? Nevím.”
To je příběh mého života.
„Proč mám nosit podprsenku, když nemám prsa?
Co mám podporovat, patriarchát?
Nevím, co ode mě chcete.”
Nemám pravdu?
Tlačí na nás, abychom nosily podprsenku. To je k vzteku.
Nedávno jsem byla na pláži a jeden chlápek tam měl větší prsa než já.
Chlupatá!
„Ty bys měl hrudník schovávat!”
Já mám hezký trup. Můžu ho naolejovaný ukazovat.
Mám hezký trup. Jednu fotku jsem dala na Instagram.
Byla jsem nahoře bez a oni to neodstranili, takže…
mám hezký hrudník.
Na té fotce jsem byla se psem a byla vidět jedna bradavka.
Někdo se ptal: „To je granule?”
Mám hezký hrudník.
Už dlouho vnímám spoustu nesrovnalostí.
Bylo to zvláštní. Mé kamarády umělce štvalo,
že jsou považováni za zbytné.
Hlavně mé bělošské kamarády. „Jak to myslí, že jsme zbytní?”
„Poprvé to zabolí.
Pak si na to zvyknete. Nebojte se a sedněte si.”
„Vymysleli jsme něco šíleného, hip-hop. Slyšelas o něm?
A jestli to nestačí, mám trávu.”
Ale vážně, ta videa byla šokující.
„Jsem zbytný.”
Právě proto. Přestaň s tím.
To, že jste zbytní, má jedno plus.
Uvědomíte si totiž, že nejste nesmrtelní. To je důležité.
Elegantně vyjádřeno, ne? Mohla z toho být kniha.
Ale je fakt, že je dobré připadat si zbytní,
protože vás napadne: „Mohla bych změnit život.”
Byla psina vidět lidi chápat, že by mohli umřít.
„Můžeme umřít!” „To vždycky.”
„Ale tentokrát je to skutečný.”
„To vždycky bylo!” „Ne, jako fakt.”
Tak lidi měnili život a začali dělat, co je baví.
Proto jsem umělkyně. Jsem zbytná.
V ideálním světě by komici neexistovali.
Za smích by se nemělo platit.
Největší problém by měl být: „Došla nám manga.
Ještě že máme kiwi!”
Takové problémy bychom měli mít.
Nemůžu se soustředit. Myslím, že Netflix mi vyvrtal do zdi díry.
Jsem trochu ve stresu.
Je to jako ústní zkouška v mém pokoji.
„Kde mám postel?”
Pamatuju si, co řekl Macron během pandemie,
mezi dvěma lockdowny.
Jedna holka řekla něco grandiózního
v baru, kde si lidi sdělují myšlenky. Tam je sólová komika, a zadarmo.
Nechávám se tam inspirovat: „Jo, povídejte.”
Ta holka byla naštvaná. Řekla:
„Nevím, co Macron řekl, ale nepozdravil.”
Tím končím. Děkuju.
Dobrý večer.
Jak se máte? Super. Mám radost.
Dnes jsem od covidu poprvé na pódiu.
Je divné vidět vás v rouškách.
Jednorázových, fajn.
Já blbec si koupil znova použitelnou.
Až třicet praní.
Řekněte, kdo počítá, kolikrát co pere?
Přesně.
Ale vážně. Změnilo nám to život.
Před dvěma lety v Galeries Lafayette
měli asijští turisté roušky a my se jim posmívali.
Teď je řada na nás. Nosit roušky patří k životu.
Ale děsivé je, že…
Nedávno jsem byl v Galeries Lafayette
a byli tam asijští turisté.
Nejenže měli roušky,
ale měli i jednorázové kabáty.
Mám jednoduchou teorii.
Jestli máte na sobě něco, co není v módě,
máte informace, která já nemám.
Zažili jsme dost divných věcí.
Při prvním lockdownu jsme trčeli doma
a dívali se na televizi. Viděli jsme
divočáky na Champs-Élysées, delfíny v Benátkách.
A mysleli jsme si:
„Až vyjdeme ven, bude to úplně nový svět.”
A teď to vidíme.
Je tohle úplně nový svět?
Kupodivu vypadá stejně jako dřív, jen je horší.
No vážně, co se stalo?
Byli jsme uvědomělejší, a po 14 dnech je zmatek.
Vážně se musíme probrat.
Životní prostředí. Globální oteplování nám dává zabrat.
Musíme něco udělat.
Možná bychom mohli přestat jíst maso.
Nejsem vegan a nesnažím se vás zlomit,
ale měli bychom přestat.
Díváte se skepticky. Tak jo.
Lidi mají špatnou paměť.
Zopakujme si to. Nějaký kretén snědl luskouna nebo netopýra,
a svět se zastavil.
Snědl maso. To se stalo.
Nevím, kdo řekl: „Nesuď ptáka podle peří,”
ale to byste sakra měli.
Kdyby ten člověk,
co snědl luskouna nebo netopýra nebo co
viděl, jak šeredně vypadá, nesnědl by ho.
Však víte, jak vypadá netopýr.
A luskoun je šupinatá lasička. Fujtajbl.
Je to jeden z mála druhů, kde jsou i mláďata šeredná.
Jsou dva takoví. Luskoun a Le Pen.
Kdyby soudil ptáka podle peří,
nebyli bychom v téhle prašivé situaci.
Nějací idioti říkali, že luskoun chutná jako kuře.
Tak nežer kuřata! Nebuď takový vůl!
Jsme fakt pitomci.
A co hůř, lidi mají špatnou paměť.
Před pár týdny umřel člověk v Mongolsku na dýmějový mor.
Proč? Protože snědl sviště.
To ti patří! Krucinál!
Omlouvám se, je to zlé, ale co?
Věřte svému instinktu.
To jste se za těch pár posledních měsíců nepoučili?
Celý svět se zastavil, protože nějaký magor
snědl luskouna, a ty teď jíš sviště.
Možná žiješ na odlehlém místě bez televize a internetu,
ale mysli.
Kdyby vás Frédéric Lopez půl roku neotravoval,
třeba by se svět zastavil.
Ptejte se správně. Dejte na zevnějšek.
Neuvěřitelné. Věřte tomu, co vidíte.
Viděli jste sexuální predátory Strausse-Kahna a Harveyho Weinsteina?
Jestli s tím ksichtem denně šukáš, musíš používat zbraň.
Upřímně. Podívejte se na Françoise Hollanda.
Když skončil jako prezident,
lidi, co ho volili, říkali: „Pravda, nebyl příliš aktivní.”
Opravdu?
Počkat, tak on není Batman? Občas se mi pletou.
No jistě! Suďte ptáka podle peří.
Představte si Hollanda v brnění na středověkém bojišti.
Lidi by říkali: „Proč se ten kotel hýbe?”
Sakra! Suďte ptáka podle peří, je to důležité.
Jedna kamarádka mi řekla na oslavě narozenin…
Byla nás parta.
„Žila jsem čtyři roky s jedním kreténem.
Kdybych dala na svůj instinkt, nezůstala bych s ním ani den.”
Pořád říkala: „Takovej debil.”
Odpověděl jsem: „Klídek, málem jsme se vzali.”
Přeju hezký večer. Jmenuju se Tom Villa.
Kde to jsem?
NĚKDE
Vždyť to ani není mapa Paříže!
Kde je ulice Saint-Denis? Jedu do Le Fridge.
Jo, u kruháku doprava. Doleva? Díky.
Cože? Promiňte, zapalovač nemám.
Tak zatím. Nashle.
Do pytle!
Překlad titulků: Ivana Ragusa