Downloaded from YTS.MX
ПАРИЖ НА ЛОКДАУНІ
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЗБЕРЕЖИ ЖИТТЯ ЛИШАЙСЯ ВДОМА
Так, я внизу. Спуститеся за замовленням?
Я замовляв на дім.
Я проїхала чотири милі, то спустіться, а не розказуйте, що робити!
—Добре, йду. —Неймовірно!
Доставка на дім. Навіть не можуть замовлення забрати…
Розумники.
Оце будинок!
Дезодорант не працює.
Ти сам?
БАСТИЛІЯ
Ага, як ти й просив.
Що ти хочеш?
Ти про що? І що це?
—Нічого, я… —Те, що про тебе кажуть, — правда?
Ні.
Ну, це залежить. А що кажуть?
Відколи почався COVID,
ти керуєш зграєю контрабандистів, щось таке..
«З твоєю бандою ніхто тебе не зачепить».
Ти змінюєш тему.
Доведи.
Я чую голоси. Хто там?
Ніхто. Я сам.
Це в тебе в голові.
Пане Кев, куди класти маски FFP2?
—Хто це був? —Моя мама.
—Ні, Кев. —Молодець, твоя взяла.
Заходь, покажу.
Це моя команда. Вони найкращі.
Ви як сьогодні?
МОНМАРТР
Так, чудово.
Кажуть, мій паштет не такий і поганий.
А ви скуштуйте, це повний паштет.
Я думав, це смішно.
Пані, ви прийшли разом?
У мене для вас жарт.
Вчора сюди приходив масон.
А я сказав: «Домашнього паштету нема».
Він масон!
—Дуллі! —Так.
—Як справи? —Романе, що ти тут робиш?
Знайшов спосіб займатися стендапом.
А натомість маю продавати місцеві продукти.
—Справді? —Це чудово. Як ти?
Іду туди, де є люди. У мене чудовий план.
Послухай-но. Я спілкуюся з директором АА.
—Директором АА? —То що скажеш?
—Що це таке? —Анонімні алкоголіки.
Там завжди купа людей.
Навіть якщо все завтра відкриється, я дотримуватимуся плану.
Я в ділі, якщо є місце.
Ні, не вийде. Та тобі й тут добре.
У тебе все чудово виходить.
Де він?
—Сто років не бачилися! —Як воно?
—Зачекайте. Божевілля. —Вам краще піти.
—Я тут чекаю на декого. —На кого? Я кур'єрка.
—Ні. —Я доставляю замовлення і жартую.
—Хочете маленький жарт? —Звісно.
Помітили, що коли замовляєте їжу в Uber,
кур'єр ніколи її не приносить? Залишає надворі.
—Це ви про мене? —Ні, я жартую.
—Дайте мені їжу, будь ласка. —Звісно. Рада бачити.
—Я теж радий. —Так.
Життя важке, та все гаразд.
—Ви в нормі? —Так, у нормі.
—Справді? —Так.
—Ви не в нормі. —Зовсім ні.
Я більше не працюю. Хочу. веселити людей. Давайте, смійтеся.
Добре.
—Чудово, дякую, Париже! —Так, дайте мою їжу.
Добре, так…
Звісно, маркети — супер.
Маркети — супер. Супер.
Тоді винайшли «супермаркети».
Але супермаркети менш супер, ніж маркети, які були.
Парадокс, га?
Пане, я попросив паштет чотири рази.
—Якщо хочеш, бери, бро. —Дякую.
На здоров'я. Це якісний спостережливий гумор.
Фрессіне, перерва на півгодини. Людям уже досить.
Поповни запаси.
—Тобто? —Розстав товар на полиці.
—Я? —Так чи інак, попрощайся з мікрофоном.
Я так і сказав. Піду розставлю товар.
Чудово! Отже, це правда.
У нас є все потрібне для COVID.
Вода, паста, всі види туалетного паперу.
Жорсткий, м'який, кавун, полуниця, усі запахи.
—Чудово. —І це ще не все.
На відміну від конкурентів, у нас роздрібні тарифи.
Хочеш лиш два листки — тримай.
Подивися на цю якість. Таку ще пошукати.
Це чудово, фантастично, і це ще не все.
Я щойно отримав новий продукт. Це шик.
Пакіто!
Ще раз кажу, не знаю іспанської. Я зі Страсбурга, вчив німецьку.
Він мене обожнює.
Ґрасіас, Фернандо.
—Мюріель. —Мюріеліто!
Це наш новий продукт. Божевілля.
Від початку COVID я вирішив помагати громаді.
Я почуваюся корисним. Я щасливий.
—Тобі вже досить, правда? —Так, по горло.
Мені здається, чи коли продаєш паштет…
Романе, у мене ідея.
Чому б тобі не піти на Ліонський вокзал? У туалетах завжди є люди.
СЬОГОДНІ ВІДКРИВАЮТЬСЯ ЗАКЛАДИ. ПОБАЧИМОСЯ.
Заклади відкривають?
Знову відкриті!
—Не може бути! —Це правда!
—Це круто! —Скажи?
Семе, це тепер твоє місце.
Я тобі його віддаю.
Я не знаю іспанської!
Фрессіне?
КОМЕДІЙНИЙ КЛУБ LE FRIDGE
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Привітайте Романа Фрессіне!
Добрий вечір усім! Готові, чи як?
Якщо готові, я хочу вас почути!
Ви готові, чи як?
Чудово.
РОМАН ФРЕССІНЕ
Поплескайте, якщо вакцинувалися!
Так? Я теж.
Перша доза три дні тому. Повеселився.
Дуже сподобалося.
Постійно про це думаю. Хочу ще.
Думаю лиш про те, як отримати шість доз.
Можна вакцинуватися щодня? У мене ломка!
Я аж пітнію. Хочу отримати вакцину.
Кажу вам, і так весь день.
Раніше на вулицях я дивився на жінок,
тепер думаю, в кого для мене є вакцина.
Я просто не знав, що маю вколоти її сам.
Я купив її на станції Порт-де-ля Шапель. Може, тому.
У всякому разі, у мене ломка. Не можу перестати про неї думати!
Божевілля.
Важкий був рік, еге ж? Та ми хоча б разом.
Ніхто не планував провести стільки часу на самоті.
Я себе терпіти не міг.
Щойно бачив своє відображення, хотів задушити себе.
Як побачу себе, то кажу: «Романе, це домагання»!
«Іди комусь іще подрочи»!
«Якщо ти кінчаєш парою, ти зайшов задалеко»!
Це був важкий рік.
Я з тих, хто завжди шукає позитив.
До останнього казав: «Усе добре».
А якщо й не добре, я завжди знайду вихід.
Я — протилежність іпохондрика.
Я гіперхондрик.
Якщо я починаю хвилюватися, я вже помер.
Бодай на 15 хвилин.
І якщо я вже помер, що може піти не так?
Відріжте мені ногу, і я скажу: «Відросте».
Але в друзів-іпохондриків був важкий рік.
Носили окуляри, гумові рукавиці, щитки.
«Ти йдеш знешкоджувати бомбу»? «Ні, я на закупи».
Божевілля, та вони мали рацію.
Я почав усвідомлювати серйозність,
коли президент сказав: «Ми у стані війни».
Пам'ятаєте? Шок. «Ми у стані війни».
Тоді я й подумав:
«Цього року я продам небагато квитків на виступ».
Це здалося не найкращою бізнес-ідеєю.
Може, врешті, IT не таке й погане.
Я наче продавав сосиски в Саудівській Аравії.
Я подумав: «Я зароблю дульки».
Почувався, як Nokia, коли вийшов iPhone.
Я подумав: «От чорт».
Для молоді, яка не знає, що за Nokia,
вони робили цеглу, з якої можна було дзвонити.
Та я пробую маніпулювати думками.
Незалежно від ситуації, кажу: «Усе добре».
Я думаю, якщо це наша війна, нехай.
Ви не згідні? Якщо це наша війна, нехай.
Сто років тому на війну давали рушницю.
Це вам не дистанційна робота.
А на рушниці було лезо.
Тож давали небагато патронів, еге ж?
Уявіть, ви дістаєте рушницю, вам кажуть: «Застрель його».
«Навіщо мені це»?
«Бо він тебе застрелить».
«Але навіщо йому це»?
«Йому сказали, що це зробиш ти».
Тож це великий брак комунікації.
Дайте мені не рушницю, а телефон.
Три повідомлення, і все.
І вони б казали: «Ні, ти маєш застрелити його».
А ти б казав: «Але я пекар».
«Я роблю випічку».
А чувак по той бік кордону такий: «Ich liebe Patisserien».
Tartüchen.
Завжди шукайте позитив.
Було важко, але ви маєте думати позитивно.
Поставте себе на їхнє місце.
Їхня дилема була така: вбий або помри сам.
Після цього здобути диплом не так уже й важко!
Дякую, що запросили.
Мене звати Роман Фрассіне. Радий бути тут!
Не втрачайте цю чудову атмосферу. Гарного вечора. Дякую.
Ви досягли місця призначення.
Тобто? Не бачиш огорожі?
Це моє місце призначення? Бовдур.
Дурний GPS, розбити б тебе. Лайно.
Поверніть прямо.
КОМЕДІЙНИЙ КЛУБ BARBES
Як ви? Добре?
Лише я усе дезінфікую. Решті начхати!
Ми типу…
«Це мій смак і це моя слина»!
КІАН ХОДЖАНДІ
Я іпохондрик, тож не маю вибору.
Поплескайте, якщо ви теж іпохондрик.
«Я можу забруднити руки, торкаючись їх»!
Це вам. Дезінфіковано, не хвилюйтеся.
Я отримав другу дозу! Так!
«Вітання! У нього побічні ефекти, дивись»!
Побічні ефекти — жах. Жар, головний біль,
та ви не почуєте: «Народ, у мене з'явилося два грудних м'язи».
«Божевілля, так? Pfizer»!
«А ти?» «AstraZeneca, бро»!
Я іпохондрик. Десять років тому розповідав про це на Bref.
На здоров'я. Почуваєтеся старими?
Десять років тому говорив про іпохондрію на Bref
і там був комент, який набрав купу лайків.
«Сміхота, чувак з антисептиком для рук».
Я мав рацію!
Я поясню. Я боюся не хвороб, а смерті.
Для мене іпохондрія — це страх смерті.
Може проявитися в замкненому приміщенні.
Чи хлопець поряд от-от чхне.
Я знаю, бо він робить…
Оцю штуку.
Людини вже нема, ти стаєш твариною.
Втрачаєш довіру, якщо говориш серйозно.
«Так, іпотека…»
А в моїй голові: «Я помру». Я чую…
Він продовжує…
І я знаю, що він от-от вибухне, не вживши санітарних заходів.
Я бачу себе в труні, яку несуть четверо стильних чуваків,
на шляху до смерті, бро!
Подивіться це відео в Інтернеті. Сміхота.
Я багато чому навчився за пандемії.
Дізнався з реклами, що люди не миють рук!
Знаєте, ці реклами, про миття рук водою.
Водою… Це взагалі нормально?
Вони казали користуватися милом. У 2021!
Давайте поясню, що відчуває іпохондрик.
Ви думаєте, це норма.
А ось як почувається іпохондрик.
Як би ви почувалися, якби по телевізору
реклами казали водіям не збивати дітей?
Бо, схоже, що всі це роблять.
Так багато людей це роблять, що президент має скликати McFly і Carlito.
«Чуваки, було б добре придумати пісеньку».
І McFly і Carlito такі…
Не збивайте дітей
А ще не їжте свої какулі
Глядачі б такі: «Ми не маємо їсти лайно»?
«Я й не знав. Добре, що є реклами».
Мило!
Я більше не кричатиму.
Неймовірно.
Це наче моя мрія. Не пандемія, звісно,
те, що люди дотримуються захисних заходів.
І весь рік не було гастроентериту.
Можна, ми відсвяткуємо це?
Цілий рік не було: «Мені краще».
«Чорт, треба йти». Нічого такого аж рік!
Цікаво, що з цих часів залишиться.
Лишатимуться хворі вдома після пандемії?
Будуть кашляти в лікті, в масках?
Що з моєї мрії залишиться?
Знаю. Нічого.
Люди вже не будуть паритися. Повернуться в бари і клуби.
Ходитимуть в туалет, не миючи рук,
тоді їстимуть арахіс на барі.
Казатимуть: «Арахіс такий смачний»!
Запропонують мені. «Хочеш»? Я не вмію казати ні. «Звісно».
Гарного вечора, Barbes. Дякую.
Дякую, ви чудові!
КОМЕДІЙНИЙ КЛУБ
КОМЕДІЙНИЙ КЛУБ JAMEL
Дякую.
Як ви?
ДЖІМО
Чудово. Я теж добре.
Я не надто радію через виступ.
Комедія проти COVID.
Те, що сталося, було серйозно.
Люди померли.
Але отримав мейл про те, скільки зароблю,
тож подумав, що придумаю кілька жартів.
Як на мене, ці вечори не дуже помічні.
Ми не знайдемо вакцину. Ми сміємося і все.
Це як комедія проти расизму.
Не допомагає.
Після цього виступу фашисти не скажуть…
«У них все ж є почуття гумору».
Добре, що ці заходи не працюють. Інакше, було б більше.
Типу комедія проти педофілів.
Наприкінці вечора педофіли б такі…
«Справді, шість років — забагато».
Тож так, COVID був болісним.
Ти не міг вийти без хорошої відмазки.
Наприклад, тварини.
Я не маю тварин, був лише повідець.
Коли я хотів вийти, тримав його в руці.
Тож коли копи питали: «Де собака»?
Я казав: «Він утік».
Якось коп вирішив залишитися і подивитися, чи пес вернеться.
Я сказав: «Він, певно, загубився».
Наступного дня вони привели пса.
Ми з ним переглянулися: «Я тебе не знаю».
Так, у мене був COVID.
Спершу було заперечення. Думав, це обман.
Що вони нами маніпулюють.
За день до локдауну я пішов у клуб.
А наступного дня захворів.
Я зрозумів, що це COVID, бо втратив відчуття смаку.
Я подзвонив на гарячу лінію COVID-19.
І вони сказали: «Візьміть перець».
Це було на самому початку.
Я подумав: «Медицина змінилася».
«Я наче куховарю».
Тож я беру перець і приправляю рот.
Чорт, нічого не відчуваю. Додаю більше.
«Ви певні, що це COVID»? «Зробімо ще тест.
«Відкрийте YouTube і увімкніть Веждена».
Спитали: «Подобається»? Я відповів: «Так, нормально».
Вона кажуть: «Ви точно втратили смак».
Сприйняв локдаун серйозно. Вийшов лиш раз.
На протести, знаєте, аби чорні далі жили.
Це було важливо, бо ми — вид під загрозою.
Ми мали протестувати, аби впевнитися, що нас захистять.
Як панд.
Я пробував рятувати панд, коли був молодшим, бо вони майже зникли.
У якийсь момент лишилося тільки чотири.
Одного дня хтось їх порахував.
«Чорт, лишилося чотири панди».
«Час зробити кілька дзвінків».
Є протести за все. Останній був за клімат.
Минулого літа було спекотно.
Тож ми зустрілися з друзями.
І подумали: «Годі».
«Надто спекотно»!
Тож ми протестували проти сонця.
Гаразд, це все. Дуже дякую.
КОМЕДІЙНИЙ КЛУБ JAMEL
—Алло? —Бро, ти де?
—На тебе люди чекають. —Чекай, що він робить?
—Алло? —Манікюр на нігті, а не на кістки.
ДУБАЇ
Так, гарчимо на нього.
Алло? Ти мене не слухаєш.
Звичайно слухаю, Джімо.
Перш за все, привіт. Ти такий грубий.
Хоч привітайся. Як справи?
Коли ти будеш?
Про що це він?
Про що він? У нас же нема планів, правда?
Увечері виступ. Нас запросив Netflix.
Netflix?
Добре, тепер розумію.
Певно, у них французький номер.
Хай дзвонять на дубайський.
Я зараз в Еміратах. Ми всі тут.
Ага. Ти все ще можеш прийти в La Chapelle.
Про що це він?
Посміємося з нього!
Годі!
Ні, Джімо, Дубаї в Еміратах.
Навіть з новим паризьким планом метро, не думаю, що є пряма лінія.
Гарний жарт.
Запиши. Ми надрукуємо це на футболках.
—Чому ти в Дубаї? —Вгадай!
Я тепер інфлюенсер.
І на кого я впливаю?
На всіх!
Оплески для мене!
То що їм сказати?
Добре. Скажи, що я в дорозі.
Без корків буду за чотири години.
Кладіть слухавку. Він мене нервує.
Гаразд, пішли! Я знаю.
Поверніть мене.
Алло?
Дивіться, хто вернувся.
—Гарно. —Так.
Годі. Годі, я ж казав, що повернуся.
Албане, сьогодні на вечерю раклет.
Забув, що сьогодні за день.
Добре, тоді залишуся!
Повеселімося ввечері!
Ми потонемо в алкоголі!
Так.
Ви в нормі?
Радий бути тут сьогодні…
КЕВ АДАМС
… і радий, що знімаємо в Le Fridge.
Ми працювали над цим місцем так довго.
Трохи з історії Le Fridge.
Два роки важкої роботи.
Ми вирішили відкрити його 13 березня 2020.
Так.
Ми генії таймінгу.
Розрахували час ідеально. Це наша сильна сторона.
Ви думаєте: «Що за ідіот»! Але я не знав.
Ну, ми не відкрилися 13 березня 2020,
бо 10 березня уряд подзвонив і сказав:
«Закрийтеся».
А ми: «Чудово, ми й не відкривалися».
Значно легше було прибирати.
Я справді радий вас усіх тут бачити.
Сидимо тут разом.
Не знаю, чи ви відчули,
але протягом COVID у людей був страх.
Ви виходили під час COVID?
Після комендантської години?
Часом бачиш людей на вулиці, і вони дивляться і думають:
«Що ти тут робиш»?
«Тобі казали лишатися вдома»!
І ти думаєш: «А ти що тут робиш»?
Нещодавно комендантська година була о 23:00.
Я подумав, що це просто божевілля. Еге ж?
Казати таке французам. Комендантська година в 23:00.
Ми французи, ви всі знаєте, як ми мислимо.
О 20:45 француз скаже:
«Не хвилюйся, Веронік, ми будемо вчасно».
О 21:45 він скаже: «Мені начхати»!
«Злови мене, якщо ти мужик»!
Як змусити людей дотримуватися правил?
Я уявив Жана Кастекса біля Єлисейського палацу
з великим рогом.
«Назад до матусь, сученята»!
Але це важко. Цьому нема кінця.
Тепер є варіанти. Британський, індійський.
Є надія, що ще буде французький варіант.
Будемо горді. Французи люблять французьке.
«Французький варіант»!
Симптоми 15 днів, ще 15 днів протестуєш.
Французький варіант.
У COVID також були дивні й хороші речі.
Нові відмазки. «Я контактна особа». Використовували?
Щойно не хочеш кудись іти: «Ні, я контактна особа».
«Я не хочу усіх заразити».
Гівняна відмазка. «Не хочу ризикувати».
Друг мав зустрітися з дівчиною і сказав: «Я контактна особа».
Я кажу: «Годі тобі, це грубо».
Він такий: «Я контактна особа, начхати»!
Я йому: «Бро, це твоє весілля»!
Це негарно.
Божевілля.
Принаймні, ми можемо вакцинуватися,
завантажити паспорт на «TousAntiCovid».
Бачили? Додаток.
Коли я побачив назву, подумав:
«Багато людей працювало над цим
і найкраще, що придумали — це «Всі проти COVID».
Це найгірша в світі назва для додатку!
У відомих додатків короткі назви: Інстаграм, Фейсбук, Снепчат.
Відчуваєте темп? Швидкий.
Вони назвали його «TousAntiCovid».
Назвіть «Флекс», «Текс», чи «Мескс». Щось класне!
Та ні, «TousAntiCovid».
От візьміть Тіндер.
Він називається Тіндер.
Не «УсіХочутьТрахатися». Бачите?
Дякую, друзі. Дякую за теплий прийом.
Я Кев Адамс. Оплески наступному!
Гарного вечора!
БУН ГЕЙ МІН
Який теплий прийом для нульового пацієнта.
Салам ліктями усім.
Я щойно з Перпіньяну.
Я з Бордо і не хочу звучати, як парижанин,
але, схоже, що мода приходить і йде.
У Перпіньяні вона застрягла на каруселі.
Люди носять забагато кольорів.
Іспанці вимовляють Перпіньян як «вінегрет».
Я хочу поїхати туди з хамелеоном і побачити, чи в нього буде приступ.
Думаю, COVID-18 почався там.
Вони втратили смак і зір.
Це божевілля. Світ зійшов на пси,
бо хтось, схоже, з'їв панголіна.
Годі вам, він виглядає, як великий артишок.
Божевілля.
Якщо хвороба вражає чорних, чи азійців, це викликає стурбованість,
але якщо вбиває білих, це світова криза.
Якби COVID-19 залишився в Азії,
ВООЗ би призначала оновлення двох дисків USB та Norton Antivirus.
У мене ідея. Нехай цей рік не рахується.
Бо це звучить як велика гра «Саймон каже».
«Саймон каже: «Залишайся вдома і рятуй життя».
«Саймон каже: "Носи маску надворі"».
«Проголосуй»!
«Вибач, Ману, ти забув сказати «Саймон каже».
Вони хочуть створити паспорти здоров'я для подорожей, ресторанів і виступів.
Паспорт здоров'я у Франції, де, згідно з опитуванням,
30% населення не приймає душ щодня.
Ми зняли маски, я знову відкриваю обличчя.
Вчора наткнувся на друга і маска впала.
«Буне, як справи»?
«Це я, Франсуа».
«Ні, не хвилюйся, я не мив рук».
«Так».
«Що б вони не казали, роби навпаки».
«Я не мию руки і не приймаю душ уже рік».
«Вони хочуть, аби ми марнували воду».
«Нас на Землі забагато».
«Я на Фейсбуці прочитав».
«Дивися, дощ! У середині липня».
«Вони змінили пори року».
«Тепер вода закінчується».
«Хочуть нас знищити. Я читав у ТікТоці».
«Сподіваюся, ти не вакцинований,
бо, не знаю чи ти чув,
але спочатку, коли Pfizer створили Віагру,
вони намагалися вилікувати серцево-судинну хворобу».
«І відкрили, що один з побічних ефектів —
це ерекція».
«Ти ж не вакцинувався»?
«Бо дивно, вакцина вийшла разом з 5G».
«Хочуть нас контролювати».
«Через радіохвилі».
«Вони за нами стежать».
«Уяви, якщо у всіх раптом буде ерекція»?
«Отак просто».
«Так, це частина плану»!
«Бачиш, з 5G ніхто вже й не розмовляє».
«Ми не любимо, не говоримо, ненавидимо.
люди не розмножуються»!
«Людська раса приречена»!
«Ми шпекатимем дерева»!
«Дірку в дереві».
«Дірку в землі».
Уяви! Білка робить своє в своєму дереві,
і раптом її заливає сперма.
У полоні сперми!
Бабак у землі,
похований під спермою!
І ви побачите в Білячих Новинах,
як Земмур Білка каже, що це мусульманська змова.
Уся ця крайня плоть, якої немає в горіхів.
Я забув про вас?
Так. На «Ми будемо трахати дерева»,
чи «Земмур Білка»?
Ви, певно, думаєте, я божевільний.
Хтозна, чи я б краще здавався божевільним
у суспільстві хворих людей,
чи був хворим…
у суспільстві божевільних.
Мене звати Бун Гей Мін. Дякую.
На місці призначення?
Я на дереві. Я що, Тарзан? Бовдур!
Ласкаво просимо пана Веріно!
Добрий вечір усім!
Дякую, що прийшли нас побачити.
ВЕРІНО
Через стільки часу.
Цей час змінив моє життя.
Раніше я робив це, аби люди сміялися,
але через рік
я хочу просто говорити.
Сміятиметеся ви, чи ні,
неважливо.
Може, люди спитають вас:
«Як було?» «Він був такий балакучий».
Давайте насолоджуватися і веселитися, бо не так давно була війна.
Президент так сказав, тож це правда.
Сміхота. «Ми в стані війни». Пам'ятаєте?
Сирія у стані війни.
Я б не дзвонив їм, аби сказати: «Ми теж»!
«Ти ходив у гіпермаркет»?
«Без туалетного паперу три дні, бро»!
«Який жах». Думаєте, у них те ж?
У Палестині, де всюди вибухали бомби.
«У нас війна»! «Годі скаржитися».
«У Франції люди кашляють у руки».
Війна? У Pornhub безкоштовна підписка.
Який збройний конфлікт так вирішили?
«Люди здуріють»!
«Не турбуйтеся, будуть два місяці мастурбувати».
«І о 20:00 аплодуватимуть медсестрам».
«Молодець! Я бачив усі твої відео»!
Обережно, бо дехто сприймає все буквально.
Через 50 років: «Дід був на війні».
«Розкажи, діду».
«Amazon не доставляв на четвертий поверх».
Зараз усе добре. Війна скінчилася, а в лікарнях ще нема місця.
Уже понад рік.
У вас що, нема диванів, позичити їм?
Немає. Ми мали вирішити це питання за рік.
Але весь рік ми намагалися
з'ясувати, якого роду COVID.
Основна проблема.
Ми ще не узгодили гендер вайфаю.
Ми врешті узгодили ім'я вірусу.
Спершу це був новий коронавірус.
Звучало, наче новий iPhone.
Новий коронавірус, усі його хочуть!
«У мене старий, можна мені апгрейд»?
Тоді він став 2019-nCov.
Не набрав популярності.
Певно, хтось питав: «Це шість чи вісім дефіс»?
Тепер це COVID-19
Тедрос Адганом Гебреєсус, гендиректор ВООЗ,
пояснив, що COVID-19 легше вимовляти.
То чому ми не змінили ім'я гендиректора?
Справді, Тедрос Адганом Гебреєсус!
Відтепер зватимемо тебе Девід. Девід-19.
Гарно звучатиме.
Тут сьогодні є батьки?
Ви подивилися на мене з думкою: «Ага, локдаун, бро».
Наш локдаун був інший. У мене троє синів.
У відеодзвінках мої друзі без пари казали:
«Мені так нудно».
Згинь!
Ще я з'ясував, який я тато. Через це все.
Я не кричу, бо
вважаю, що навчати дитину сьогодні —
це супроводжувати її крізь життя.
Ні, не тому.
Я не кричу, бо це не має сенсу.
Я заздрю татам, що кричать на вулиці. Вони кричать…
І всі завмирають. Я теж так хочу.
Якщо я кричу, мій син такий: «Шш».
«Вияви трохи поваги, або мамі скажу».
Коли тати кричать, це божевілля.
Коли чувак трьома поверхами нижче кричить, навіть мені страшно.
«Діти, він йде по нас».
«Він нас поб'є».
«Він приходить уночі, коли ми на роботі,
і ховається під ваші ліжка».
«Іноді ви кажете, що бачите тіні».
«Це він».
«Як хтось подзвонить, відчиниш».
«Ти наймолодший, ми найменше до тебе прив'язалися».
Я просто не знаю як кричати на дитину.
У мене замалий запас слів.
Я вичитую дітей
тими ж словами, що мої батьки колись.
Я кричу, як старигань. «Усю кров випили»!
«Ти таки дограєшся. Тебе Бог покарає».
Я захотів себе вдарити, коли це сказав.
«Тебе Бог покарає». Ваші теж так казали?
Кого цим вразиш? Нас це лякало?
Ми казали брату: «Тебе Бог покарає»?
«Татко так сказав, це правда».
«Ходімо, поки кара не спіткала»!
«Не туди, а то дограємось»!
Добре, на сьогодні все. Дякую, що слухали.
Велике дякую!
Добрий вечір! Гаразд!
Одразу скажу, я приймаю всіх.
ГАКІМ ДЖЕМІЛІ
Люблю всіх, незалежно від релігії і шкіри.
Та є один вид людей, яких я ненавиджу,
і я це зрозумів під час локдауну.
Люди, у яких є дачі.
Багаті покидьки!
Геть буржуазію!
Надто багато людей приходили,
бо мій дім навіть не мій, розумієте?
Тож люди казали мені: «Гакіме, на локдаун
їду в Екс-ан-Прованс з родичами дружини».
«Гарне місце. З басейном. Вони багаті».
Родичі моєї дружини,
їхній дім — це і є моя хата. Розумієте?
Серйозно, моя хата. Дідько.
Бідні люди одружуються з бідними.
Ми виросли в бідності.
Ми одружуємося з тими, хто не має спадку.
Дружина мені: «Не кажи так. У нас чудова культурна спадщина».
Я кажу: «Срати на культурну спадщину. Забирай собі».
Спробуй оплатити нею рахунки, ага.
«У мене нема грошей, пані,
але в мене чудові оливки. Берете»?
Сміх та й годі та культурна спадщина.
Люди мене таки дістали своїми дачами.
Люди мають дачі.
Розумієте, як важко нам було на локдауні, в нашій халупі?
Не квартира, а автобусна зупинка.
Правда. Коли спиш, нога торкається холодильника.
Ти все чуєш.
Стіни тонкі, ми чуємо все.
Це правда, це не життя.
Сусід мене дуже дратував.
Перед локдауном він завжди просив солі.
Завжди просив солі.
Я його не бачив два місяці.
Коли повернувся, кажу:
«Йоу, Жульєне»! Бідолаху звати Жульєн.
«Де ти був на локдауні»?
«На дачі в Нормандії».
«Віддай мою сіль, сучий сину».
У солі, певно, був кращий локдаун, ніж у мене.
Я такий злий на свою сіль.
Начхати. Я тепер додаю у фрі тільки цукор.
Ще одне, що мене дуже бісило,
гештег «залишайся вдома». Пам'ятаєте?
«Залишайся вдома».
Не всі мали право це казати.
Звичайні люди типу нас — так.
Кріштіану Роналду — ні.
Я бачив сторіс Кріштіану Роналду.
Роналду, якщо ти дивишся, слухай уважно.
Звісно що ти лишаєшся вдома.
Я бачив сторіс, сад на 30 000 квадратів.
Сад такий великий, що там є в'їзне мито.
І два клімати, екваторіальний і тропічний.
За день він може покататися на лижах і позасмагати. Це ненормально.
Рональду, це нереально.
Я злий.
Але є один гарний момент.
Пам'ятаєте, як ми втомилися від останнього локдауну?
Ми всі хотіли вийти і подихати.
Дещо допомогло, протест за Адама Траоре.
Усі в Парижі протестували,
не через віру в це діло, а щоб подихати.
Я помітив брехунів.
Я пішов. Я ходжу на багато протестів.
Люблю їх. Атмосферу. Це гарно.
Повернувшись додому, я подивився, що казали у мережі.
І побачив якусь маячню, жінка в твіті:
«Я трохи розчарована протестом».
Її критерії все ще незрозумілі.
«Сльозогінний газ — не моє». Я й не знав.
«Я розчарована. Пішла побачити Фарі,
а бачила Гакіма Джемілі». Ось що написала.
Я — розчарування. Отак от. Це…
Деякі люди ідуть на протести побачити знаменитостей, а не протестувати.
Та визнаю, я теж злий, бо пішов побачити Омара Сі,
а побачив Фарі. Розчарування.
Дуже дякую. Мене звати Гакім Джемілі. Гарного вечора.
Дякую! Поплескайте собі!
Гарної ночі.
КОМЕДІЙНИЙ КЛУБ MADAME SARFATI
Робіть, як я кажу,
бо вона сувора щодо правил.
Фарі, тут все ще не можна знімати.
—Я нічого не казав. —Давай.
—Це Ахмед Сілла. Знаєш його? —Привіт.
Він грає. Différent номінували на Сезар.
—Кіно. —Ні.
І Гакім. Ахмед Сілла! Актор!
—Зіграй жінку. —Ні, годі!
—Будь ласка. —Серйозно?
Добрий вечір. Можна зайти?
—Він талановитий. Дуже. —Правда, Фарі?
І це все? Пародія на жінку?
Справді, не оригінально. Давай лузера.
Пані, ми заходимо. Чому? Я скажу, чому…
Лузер з півдня.
—Що треба знати… —Голосніше, з півдня.
Ми хочемо зайти.
—Зроби професора філософії. —Згідно з Зигмундом Фройдом…
—Не лузера, просто професора. —Чекай… Монтеск'є!
—Меланхолія. —Добре.
—Вихід Клопів! —Сконцентруйся на ньому.
Дідьє Дешам, що програв Кубок Європи.
Більше того, я думаю, що…
Дідьє Дешам, що виграв Кубок Світу.
Більше того, я думаю, що…
Червона карта! Лоран Блан!
Я сказала: «Ніяких камер». Затямили?
—Добре. —Бернар Лама!
Це імена, а не пародії.
—Веджедрім! —Я не подумав про нього. Добре.
—Ага. —Ти нікого не пародіюєш.
Добре, що вона пішла. Закінчилися персонажі.
—Чорт. —Дай поясню.
Вона не любить пародій. Тому відмовила.
Я її знаю, тож якщо хочеш, я це владнаю.
—Тоді вперед. —Він мене лякає.
І ти теж маєш боятися. Чому не боїшся? Він страшний.
У мене закінчилися пародії.
Ні, ще одного маю.
Збиті вершки.
Я з купкою ідіотів. Ось у чому проблема.
—Я… —Можеш додати полуницю.
—Усе добре. Усе гаразд. —Ходімо.
Але ви не можете зайти.
Ти про що? Це моє місце.
Ми потім про це поговоримо.
Ні, Гакіме. Madame Sarfati належить Фарі. Він жартує.
Ні, але…
Ідіть! Забирайтеся!
—Добре. —Ми йдемо.
У нас нема часу на гівняні пародії!
Клоуни! Я теж можу пародіювати!
Бурвіль!
Де мій електроскутер?
Луї де Фюнес!
Це не дуже.
Луї! Ми були друзями в початковій школі.
Усе добре, Гакіме?
ПФФФ… КОНФЕРЕНЦІЯ П'ЄРА-ЕММАНЮЕЛЯ БАРРА
Вітаю. Я тут, аби представити розділ…
П'ЄР-ЕММАНЮЕЛЬ БАРР
… моєї конференції,
зустрічі, що буде плідною для всіх.
Ви відчуєте себе більш освіченими, а я стану багатшим.
Компроміс.
Взаємна вигода, як кажуть кляті засранці.
Ви побачите, що мета конференції проста.
Питання будуть на екрані. Наприклад:
«Який зв'язок між вірусом РНК
і функціональним виснаженням цитотоксичних Т-клітин»?
—І мені потрібна відповідь. —Так.
Правильна відповідь «ні».
Довга буде ніч.
Ми могли значно спростити процес,
просто даючи відповіді, без питань.
Наприклад: «Аби частіше трахатися«.
Але це піднімає питання, бо на цю просту відповідь
приходять на думку багато можливих питань.
Ми можемо подумати:
«Чому я зареєструвався на Тіндері»? «Аби частіше трахатися».
Чи: «Нащо ти підсипав снодійне в яблучне пюре»?
Не турбуйтеся, у мене лише органічне пюре.
Здоров'я дітей — мій пріоритет.
Та перейдімо до причини нашої зустрічі
з цифрами, які сьогодні видав уряд.
Вони драматичні. Гляньте.
«25 смертей, 997 людей у реанімації».
Це жахливо, і ці цифри відображають лише жорстокість поліцейських.
Ще не отримали цифри, пов'язані з COVID.
На додачу до цих жахливих людських втрат,
криза здоров'я підняла багато питань.
«Тепер, коли ми вітаємося ліктями,
чи заслуговує Філіп Круазон на посвідчення інвалідності?
«Чи готова Софія Даван до цього нового світу»?
І, звісно, питання, яке ми всі запитуємо:
«Моя дружина втратила нюх і смак».
«Мені треба й далі мити член»?
Тож аби не проходити швидко ці питання,
я вирішив зосередитися на одному і копнути глибше.
Ось воно. «Як часто можна лажати з
управлінням кризою охорони здоров'я, перш ніж почнеш виглядати ідіотом»?
Це запитання від Емманюеля М. з Туке.
Вітаю, Емманюелю. Дякую за ваше питання.
Тож це правда, ми маємо кілька зауважень
до уряду з січня 2020 року.
Я склав для вас список.
«Ми в безпеці у Франції».
«Обережно, вірус іде».
«Ми вішаємо постери в аеропорту»,
«Це лише застуда«. «Залишайся вдома».
«Проголосуй»!
«Лікарні готові».
«Користуйтеся пакетами для сміття, медичні костюми скінчились».
«У нас є апарати ШВЛ».
«У нас нема апаратів ШВЛ». «Ми замовили».
«Чорт, це не такі, як треба».
«У нас тонна масок». «Вибачте, ми їх спалили».
«Маски не поможуть». «Маски обов'язкові».
«Локдаун буде успішним». «І відновлення».
«Діти не заразні». «Слідкуйте за дітьми».
«Вони дуже заразні».
«Ми відкриваємо школи». «Вони не заразні».
«Медики зробили чудову роботу. Треба їх винагородити».
«Дамо їм медаль».
«Ми допоможемо студентам. Дамо їм знижку на музеї».
«Англійський варіант лише в Англії.
«Бразильський у Бразилії». «Індійський у Індії».
«Обережно, ідуть усі варіанти»!
«Ми отримаємо вакцини вчасно».
«Чорт, вакцини запізнюються».
«Ми знімемо патенти на вакцину».
«Ні, не знімемо».
«На випадок якщо наш друг з Санофі винайде вакцину у 2067».
Тож, як бачите,
невеликий безлад.
Єдине, що Макрону вдалося — заразитися COVID.
Але навіть тоді він одужав.
Він пройшов пандемію,
як паралітик-велосипедист Тур де Франс.
Облажався на кожному кроці,
і ось чому я пропоную поглянути на цифри.
180 000 євро, 15 000 євро.
Ось вартість освіти в Національній школі управління,
а ось в університеті для студентів з особливими освітніми потребами.
Тож нам лишається дивуватися, чому ми обираємо лідерів з цієї категорії,
коли могли б обрати з цієї.
Ті ж здібності за нижчу ціну,
суспільство лиш виграє.
Аби виміряти провал Макрона
впродовж цієї кризи,
треба лиш глянути на довгий список жертв.
Едуар Філіпп.
Мюріель Пеніко.
Крістоф Кастанер.
Аньєз Бюзен.
Ніколь Беллубе.
Маленькі янголи, що пішли надто рано.
За півтора роки
Макрон міняв міністрів частіше, ніж маски,
то чи були ці перестановки в кабінеті ефективними?
Відповідь ні.
Коли міняєш спіднє через діарею, за десять хвилин воно знову брудне.
Бо проблема через гівнюка згори.
Так і з перестановками в кабінеті.
Дякую, що прийшли. Я П'єр-Емманюель Барр. Дякую.
Привіт. Як ви?
Добре бути тут після локдауну, еге ж?
ФАДІЛІ КАМАРА
Я трохи засмучена, бо мені сподобався локдаун.
Боже, як мені сподобався локдаун.
Я домосідка і люблю бути на самоті.
Єдина проблема — мій чоловік теж там був.
Ні, я дуже його люблю, але лише дві години на день.
Між 03:00 і 05:00, коли він спить.
Інколи він мене дуже нервує.
Ви не розумієте, він мене дійсно вибісив.
Так, що я дивилася на нього і думала…
Це погана ідея — дати мені думати.
Я подивилася на нього і думала:
«Три місяця в'язниці — це нормально».
Велике діло! Маленький удар у горло.
Швидкий R2, у стилі GTA, і все.
Він так робив мені нерви.
Тоді я й зрозуміла, що жити з кимось — важко.
Найважче в цьому — те, що живуть у твоєму будинку.
Він робить що хоче, але він тут.
І з часом ми концентруємося на недоліках
усе, що робить інша людина, нервує.
Навіть коли він їсть.
«Подивися, як він їсть».
Навіть коли він п'є, я чую ковтання.
Хочеться вбити.
Але, визнаю, у мене теж є вади.
У мене ОКР, коли мова про прибирання.
Давайте поясню.
Я не можу торкатися ручок мокрими руками.
Я не можу вийти з душу, якщо нема килимка.
Усі торкалися мікрофону, і я вдаю, що все добре, але…
Але мені гидко!
З'явились обмеження, і люди такі:
«Як прийду додому,
то мию руки, телефон і продукти».
А я: «А до цього що ви робили»?
А ці реклами, що кажуть людям мити руки?
У якій країні ми жили до цього?
Серйозно!
Я також усвідомила, що моє уявлення про бруд інше, ніж у моїх друзів.
Те, що брудне для мене, норма для них. Дивина!
Дівчата люблять говорити про секс, а я соромлюся.
Інколи вони розповідають історії, і я вдаю, що розумію,
але насправді, я така…
«Ого, вона оце робить? Я не думала, що ти така».
«Яка гнучка»!
,Але одна з них не має меж.
Вона надто вдається в деталі.
І змушує мене ніяковіти, бо при цьому витріщається на мене.
«Фаділі, я люблю це і те». І я така…
«Вона розповідає, чи запрошує приєднатися»?
Говорить зі мною про батоги і фіксатори.
Вона така: «Гадаю, ми брудні».
Я така: «Ні, ви агресивні».
Вона каже: «Можливо».
«Люблю, коли він кладе пальці мені у рота».
Оце брудно!
Чому, в біса, він це робить?
Це не тест ПЛР. Він їде закордон?
Дякую, я Фаділі Камара. Дякую.
Як ви?
ШИРЛІ СУАНЬЙОН
Я дуже рада знімати для Netflix.
Перш ніж почну, у мене є зізнання.
Я знімала для них два чи три роки тому
і у нас було приміщення з гарними Bluetooth-колонками.
І я подумала: «Це Netflix». Тож я вкрала їх. Отак.
Я вкрала ці Bluetooth-колонки
і мені справді соромно, бо на них було написано «Для Ширлі».
Я вкрала власний подарунок. Це погано.
Навіть не подякувала.
Протягом пандемії люди жили моїм життям.
Вони помітили суперечності між владою і людьми.
Вітаю в моєму житті.
«Дозволити собі вийти»?
«Носити маску? Не носити? Не знаю».
Це історія мого життя.
«Навіщо одягати ліфчик, якщо нема цицьок»?
«Що я маю підтримати, патріархат»?
Не розумію, що ви хочете.
Я маю рацію?
Так багато тиску через ліфчики. Жахи.
Нещодавно була на пляжі і в одного хлопця були більші груди, ніж у мене.
З волоссям!
«Ти б сховав свої груди»!
У мене гарний торс, можу змастити і показати на пляжі.
У мене гарний торс. Я виклала фото в Інстаграм.
З голими грудьми, і вони не видалили, тож…
У мене гарні груди.
На фото була з собакою, було видно сосок.
Хтось прокоментував: «Це корм»?
У мене гарні груди.
Я відчувала суперечності довгий час.
Було весело. Мої друзі-художники сумували,
бо вони вважалися непотрібними.
Переважно мої білі друзі. «Тобто, ми непотрібні»?
«Першого разу тяжко».
«Тоді звикаєте. Не хвилюйтеся, сідайте».
«Ми винайшли дещо круте, хіп-хоп. Чули про таке»?
«Якщо цього мало, є трава».
Але серйозно, ці відео були шокуючими.
«Я непотрібний».
Ось чому. То не робіть цього.
Є один позитивний аспект в непотрібності.
Пам'ятаєш, що не безсмертний. Це важливо.
Елегантно сформульовано, правда? Можна з цього написати книгу.
Але це правда, добре відчувати себе непотрібним,
бо ти думаєш: «Я міг би змінити своє життя».
Було смішно бачити, як люди згадують про смертність.
«Ми можемо померти»! «Ми завжди могли».
«Та цього разу насправді».
«Завжди могли насправді»! «Ні, насправді».
Тож люди почали змінювати життя і робити те, що люблять.
Тому я мисткиня. Я непотрібна.
В ідеальному світі комедіантів би не було.
Люди не мають платити за сміх.
Найбільша проблема, яка мала б бути: «У нас закінчилися манго».
«Добре, що є ківі»!
Ось такі проблеми мають бути.
Я не можу сконцентруватися. Думаю, Netflix просвердлив дірки у моїй стіні.
Я трохи знервована.
Наче усний іспит у моїй же кімнаті.
«Де моє ліжко»?
Пам'ятаю, як Макрон дещо сказав під час пандемії,
між двома локдаунами.
Я чула, як жінка казала щось епічне в барі.
Там люди діляться думками, найкраще місце для стендапів, ще й безкоштовне.
Я іду туди і надихаюся. «Так, розкажи».
Та дівчина була зла і сказала:
«Не знаю, що Макрон сказав, але він не привітався».
Я все, друзі. Дякую.
Добрий вечір.
Як ви? Це класно. Я радий.
Я вперше на сцені від початку COVID.
ТОМ ВІЛЛА
Дивно бачити вас усіх у масках.
Одноразових, добре.
Я, дурень, купив багаторазову.
До 30 циклів прання.
Ану, хто рахує їхню кількість?
Ото ж бо.
Але серйозно, наші життя змінилися.
Два роки тому у Galeries Lafayette
азійські туристи носили маски, і ми з них сміялися.
Тепер наша черга. Маски стали частиною нашого життя.
Лякає те, що…
Нещодавно знову був у Galeries Lafayette
і там були азійські туристи
і вони не лише носили маски,
а й одноразові куртки.
Я маю дуже просту теорію.
Якщо ти носиш щось немодне,
у тебе є інформація, якої я не маю. Отак.
Ми пережили багато дивини.
На першому локдауні ми застрягли вдома,
дивилися телевізор, бачили
диких кабанів на Єлисейських Полях, дельфінів у Венеції.
І ми всі думали:
«Коли ми вийдемо, це буде новий світ».
І ось ми тут.
Це новий світ?
Виглядає, на диво, як раніше, але гірше.
Серйозно, що сталося?
Ми стали свідомішими і, два тижні потому — хаос.
Ми таки маємо прокинутися.
Гляньте на довкілля, суне глобальне потепління.
Ми маємо щось робити.
Може, припинити їсти м'ясо.
Я не веган, не переконую вас,
але думаю, треба зупинитися.
Виглядаєте скептично. Гаразд.
У людей погана пам'ять.
Згадаймо. Гівнюк з'їв панголіна, чи кажана
і світ зупинився.
Він їв м'ясо. Ось що сталося.
Не знаю хто сказав: «Не суди книжку за обкладинкою»,
звісно, бляха, суди.
Якби той, хто це зробив,
той, хто з'їв панголіна, кажана, чи що там,
побачив, яке воно огидне, він би не їв.
Ви всі знаєте, як виглядає кажан.
А панголін — це тхір з лускою. Гидота.
З тих рідкісних видів, у яких навіть малята потворні.
Таких є два: панголін і Ле Пен.
Якби він судив книжку за обкладинкою,
ми б не були в такій гівняній ситуації.
Були репортажі про панголінів, ідіоти казали, що смакує, як курка.
То їж курку! Перестань бути придурком!
Ми такі ідіоти.
Гірше, у людей погана пам'ять.
Кілька тижнів тому в Монголії хтось помер від бубонної чуми.
Чому? Бо з'їв байбака.
Сам винен! Чорт!
Вибачте за злість, та якого біса?
Довіряйте інстинктам.
Ви нічого не навчилися за минулі місяці?
Світ спинився, бо бовдур з'їв панголіна,
а ти, ти їси байбака.
Може, ти живеш в глушині без телебачення, Інтернету,
але думай трохи.
Якщо Фредерік Лопез тебе не дістав за півроку,
може, світ зупинився.
Став правильні запитання. Довіряй вигляду.
Неймовірно. Довіряй тому, що бачиш.
Бачив сексуальних злочинців, ДСК і Гарві Вайнштайна?
Якщо щодня трахаєшся з таким обличчям, в тебе, певно, є зброя.
Будьмо чесними. Подивіться на Франсуа Олланда.
Коли він закінчив президентський термін,
люди, що за нього голосували, сказали: «Він таки не був активним».
Справді?
Чекайте, то він не Бетмен? Я їх плутаю.
Авжеж! Судіть книгу за обкладинкою.
Уявіть Франсуа Олланда в латах на полі битви у Середньовіччі.
Люди б казали: «Чого казан рухається»?
Чорт! Судіть книгу за обкладинкою, це важливо.
На День народження подруга мені каже…
Ми зібралися на вечірку.
«Я жила із засранцем чотири роки«.
«Якби я довіряла інстинктам, я б ані дня з ним не залишилася».
І далі: «Козел, який козел».
Тож я їй кажу: «Легше, ми ж майже одружилися».
Гарного вечора. Я Том Вілла. Дякую.
Де я зараз?
ДЕСЬ
Це навіть не карта Парижа!
Агов, де Рут Сен-Дені? Я їду в Le Fridge.
Так, на кільці праворуч. Ліворуч? Дякую.
Що? Вибачте, у мене нема запальнички.
Побачимося. Бувайте.
Чорт забирай!