Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AQUESTA PEL·LÍCULA CONTÉ IMATGES DE SANG I VIOLÈNCIA REAL.
TOTS ELS PARTICIPANTS SÓN ADULTS I HO FAN AMB CONSENTIMENT.
PREGUEM QUE SIGUEU CONSCIENTS DELS VOSTRES LÍMITS.
La meva introducció a aquest espai va ser una mica sorprenent,
perquè ho vaig fer, per dir-ho així, a través de les ''masmorres''
o de la part sadomasoquista de la meva sexualitat i la cultura BDSM.
Però alguna cosa va canviar dins meu
en acabar en tan mal estat
per les dinàmiques de poder d'una relació amorosa.
I crec que aquesta ferida
va obrir alguna cosa en mi que encara no arribo a comprendre.
Puc explicar-ho fàcilment:
ja no em quedaven més galtes per parar.
Però hi havia passió.
Liz, pots embenar-li els ulls a la Maja?
Encara trigaria anys a adonar-me que no va ser per tu,
que vaig ser jo i tots els meus anhels
allò que em va atrapar en la teva violència.
No et preocupis.
No et donaré les gràcies
per les cicatrius que m'han fet ser qui sóc,
per obrir esquerdes en mi en llocs pels quals va acabar entrant la llum.
Només tu has de viure encara amb aquestes parts de tu.
Potser algun dia
podràs perdonar-me.
PASSIÓ
PRIMER ACTE DISSONÀNCIA
Mary?
M'agradaria parlar amb tu de l'anhel.
L'anhel?
Ja n'hem parlat molt, d'això.
Crec que venim a aquest món amb un anhel.
És una paradoxa, totes les grans veritats ho són,
ens expulsen a aquest món amb un anhel per tornar.
Tenim una missió en el món, però sempre carreguem amb un anhel.
I el que descobrim, i crec que per això
has fet aquest viatge espiritual,
és que no hi ha res en aquest món que pugui satisfer aquest anhel.
Però quin és aquest anhel o aquesta fam?
Sí, és com una fam.
Jo sempre dic, quan fem la Comunió,
que la teva fam és la meva fam.
La teva dimensió fonamental és la mateixa que la meva,
que tota persona té un anhel de plenitud.
Déu és aquesta plenitud.
I intentem reflectir aquest desig de plenitud per tornar a casa.
I aquí resideix la paradoxa. Anhelem tornar a casa,
però al mateix temps n'hem estat expulsats.
Per tant, hem de caminar per aquesta línia intermèdia en la vida.
El so d'un cadenat que es tanca té alguna cosa de particular,
que em fa sentir com si perdés el poder i el control.
És com si el meu pols s'alentís.
És gairebé com si...
S'assembla a un aterratge.
No sé amb què comparar-ho.
Però a través del dolor
vull apropar-me al que jo anomeno un ''forat negre''.
I sentir-me tan segur amb l'Amo
com per poder abandonar-me
i simplement deixar-me caure.
Vaig aconseguir fugir de tot amb tu.
El meu lloc sagrat.
Podia viure només per donar-te plaer.
El meu propi projecte d'alliberament, allà mateix, a la punta de la llengua.
Potser jo anhelava una criatura i tu anhelaves una mare?
Hauríem d'haver sabut que això seria violent.
Ho sabíem, però el coneixement té poc a veure amb això.
Sé que menteixes, però et crec.
Crec que no vols controlar-me a mi, sinó a tu.
Però ara ja sóc una part de tu.
Em vas fer mal per culpa de les ferides del teu passat anterior,
que mai vas poder curar,
així que et perdono.
Mai vas demanar haver de suportar aquest dolor.
Diuen que la veritat és subjectiva,
que cada història té diferents veritats.
Per què no hauria jo de creure només en la teva?
Perquè si existís una història real
on es respectessin els meus límits,
on fos necessari el meu consentiment,
on mai m'haguessin bufetejat,
mai m'haguessin avergonyit o humiliat,
mai hagués patit violència psicològica
per sotmetre'm a la por d'una altra persona,
on hi ha coses que mai faries a les persones que t'estimes,
llavors desitjaria tant que aquesta fos la meva història
que abandonaria amb gust la meva pròpia veritat per creure-hi.
Ens obliguem a pensar abans d'actuar.
Quina idea tan violenta.
Tinc una relació
amb el Daniel, el meu promès, des de fa moltíssim temps.
Ell és el millor que m'ha passat a la vida.
Ell és la meva roca, el meu àngel, el meu...
Ell ho és tot per a mi.
No puc imaginar-me com seria sense ell.
Jo no diria que depenc d'ell,
però en realitat això és exactament el que em passa.
Em sentiria completament amputat sense el Daniel.
Se'm fa estrany fins i tot plantejar-m'ho com una possibilitat.
Com pots veure, em poso nerviós només parlant-ne.
Aquesta tardor farem deu anys junts.
Estem promesos des de fa cinc.
Vivim junts a Estocolm.
Ell viatja molt per motius laborals
i jo també viatjo molt perquè treballo d'autònom.
Sóc artista, ballarí, cantant i actor.
A més d'això, fa ja dos anys
que estic contractat com a esclau del meu amo, l'amo Vince.
Vaig ser addicte al treball durant deu anys
i la meva feina era bastant cruel.
M'assignaven grups que no complien i jo m'assegurava que complissin.
Si feien moltes hores extra, jo les reduïa.
Ho vaig automatitzar tot i ho vaig externalitzar.
Vaig acomiadar personalment unes 250 persones.
Vaig acceptar la feina perquè vaig pensar que algú havia de fer-ho
i jo sóc una bona persona, o això em pensava.
Però aleshores va esdevenir una altra cosa
i vaig començar a tornar-me cruel, no em reconeixia a mi mateix.
Hi ha molts jocs de poder en una oficina,
i molta dominació i coses així en un banc.
Més del que la gent s'imagina.
I, quan ho vaig deixar, vaig entendre que tenia la necessitat de controlar.
Quan ho vaig perdre vaig comprendre que era quelcom sexual.
Però llavors em vaig espantar,
perquè això volia dir que havia d'acceptar el que sóc.
I això significa que sóc un d'ells,
ja n'has sentit a parlar alguna vegada.
Aquests sonats, aquests sàdics,
aquesta gent que li va el rotllo sadomaso i...
tots aquests ''jocs de rol'' que per a mi mai van ser un joc,
per a mi era una cosa real i sentia la necessitat de fer-ho.
Quan vaig conèixer el Daniel fa deu anys,
jo tenia només 19 anys i simplement buscava seguretat.
I això és exactament el que el Daniel em va donar.
Però la sexualitat canvia amb el temps,
especialment quan tens 19 anys.
Em vaig adonar molt aviat que per a mi allò no havia acabat.
Per començar, tot allò que era estrany
estava més enllà dels meus límits.
Però després recordo que el Micke em va dir que sentia curiositat
per un lloc que es deia SLM a Estocolm.
Volia provar-ho, i així va ser com va començar tot això.
Així que hi vam anar a veure de què anava tot allò,
i ell va mostrar molt més interès que jo.
Però hi vam anar unes quantes vegades
i vam provar coses junts, al principi.
Es podria dir que va ser un procés lent.
Acosta't.
Ara estic de genolls.
Et prego que em donis una caixa.
Pot ser tan petita com la teva capacitat de sentir-te fora de perill.
Aprendré.
A doblegar-me de dolor i empassar-m'ho fins el fons.
A respirar amb dificultat fins quedar-me sense alè.
Per tu.
Un sospir momentani fora d'aquesta vida,
on l'Amor és Déu i tu ets la meva única congregació.
On el sexe és la nostra església
i tu, com a santedat de tots els meus llocs sagrats,
estàs jutjant el meu Cel.
Vull que em lliguis amb una corretja.
Pot ser tan curta com la distància entre la teva por i el meu desig.
Puc caminar per aquesta línia amb llibertat.
Mentre tu controles els meus passos des del final d'aquesta corda.
Vull que em facis mal.
Un mal que pugui suportar, amb cicatrius que pugui curar.
Un descans en aquesta creu,
perquè aquí tinc dret a dir ''prou''.
Si tan sols poguessis donar-me una caixa.
Tan estreta com la teva ment,
tan tancada com el meu cor, tancada amb clau, com aquest matrimoni.
No passa res. Jo ja he mort per tu.
Però dins d'ella
vull sentir-me totalment...
lliure.
Pel que fa al dolor, quan estàs en una relació romàntica,
se'm feia difícil i sempre hi havia un límit, fins aquí, res més.
Perquè em sabria greu
fer-li mal a algú, especialment al Micke.
Així que vaig haver de deixar-ho.
El dolor sense submissió per a mi no té cap significat.
Necessito un joc de poder, en el sentit psicològic,
però no m'interessava provar una cosa així amb el Daniel.
Teníem, i encara tenim, una molt bona relació,
no hi ha jocs de poder.
En aquest sentit, el Daniel no és naturalment dominant.
Ens vam topar amb un mur i ens vam adonar
que no tothom pot ser-ho tot.
Tenir sexe i només sexe amb algú és una cosa.
Però això és molt més complex.
Com molta gent, jo pensava que el sexe només podia donar-se en una relació.
Però he canviat d'opinió sobre aquest tema.
Després de visitar una mica aquest món, he vist que només és una petita part,
que les persones busquen molt més,
però jo no hi estic interessat.
Gràcies, Amo.
Estic en una església quan això té lloc,
fingint el meu dret a participar en la Sagrada Comunió.
Diuen que tothom és benvingut.
Només estic jugant un joc, però alguna cosa es trenca.
La meva veritat, o la teva, si vols, se m'escapa.
Es desplaça a un lloc tan profund dins de mi o tan lluny,
que ja ni tan sols miro de comprendre-la.
Ja que és un joc, l'anomenaré ''Déu''.
Per un instant, sóc conscient dels meus sentiments,
el dolor em supera
i, per primera vegada en molts anys, ploro.
Dins d'aquest joc, no he d'enfrontar-me a mi, a tot alhora.
Sense ell, mai he estat capaç d'enfrontar-me a mi mateixa.
Hi ha lloc per a algú com jo en aquesta religió?
Porta'm cap a l'aigua.
Vaig veure molt clarament quina gran persona és el Daniel.
De vegades sentia que ell sacrificava parts de si mateix per mi.
Com he dit abans, ens vam adonar que una sola persona no pot ser-ho tot.
Però quan el Daniel va acceptar ser l'Amo,
semblava que realment ell podria ser-ho tot.
Perquè, quan ell no podia fer alguna cosa per si mateix,
s'assegurava que un altre ho fes.
Ell es va encarregar
que jo tingués el que necessitava, malgrat tot.
A primera vista, veig violència.
Et concedeixo tot el benefici del dubte
per imaginar la glòria transcendental de la que em parles.
Faries tu el mateix per mi?
Allò que trobo que és bo sembla la teva representació del mal.
De fet, podria dir-se que sóc fill del dimoni.
I qui sóc jo per distingir la diferència?
Sé que els teus actes de ''bondat''
han ferit greument a persones com jo.
Odiar el pecat, però no el pecador;
estimar el pecador, però negar-li els seus drets humans.
Resar fins quedar-nos sense alegria.
El Gènesi com el mite de la creació pel patriarcat.
Un món nou al voltant del poder d'un amo, d'un home.
Una excusa per oprimir les dones, violar i saquejar.
Per què hauria de tocar-ho amb les meves mans enguantades?
Ella està amb una multitud de gent
i sent que un home anomenat Jesús és allà.
Ella toca el doblec del seu mantó
i Jesús li diu:
''La teva fe és gran''.
Consistia la seva fe en algun dogma?
Havia llegit alguna escriptura sagrada jueva?
Per descomptat que no!
I ella què li ofereix?
La seva vulnerabilitat.
Està totalment desvalguda.
I per què invoca Jesús aquesta vulnerabilitat?
La fe!
Perquè és la base de la fe.
Déu s'introdueix per les esquerdes de les nostres vides.
Déu entra a través de la ferida.
Ser un ésser humà com tu i com jo, com la resta de nosaltres,
és estar contínuament limitat.
Ser un ésser humà és no poder dir mai: ''Ja ho tinc''.
No, tots som éssers humans limitats.
Amb el temps, tots morirem, i també en claredat.
El que podem fer en aquesta terra és entreveure
allò que l'Església denomina ''gràcia''.
D'un amor que ens envolta, traces d'aquest amor.
''Parla des de les teves cicatrius, no des de les teves ferides'', diuen.
Per això, durant anys, m'he mantingut en silenci.
''Una persona no pot canviar d'opinió,
però la teva ment sí pot canviar a partir d'una experiència''.
''No canvies tret que faci mal''.
Endavant amb el dolor!
''Demaneu i se us donarà''.
Però aneu amb compte amb el que demaneu.
El meu propi cervell m'encega de dolor.
El meu cos deixa de funcionar.
Dies i dies convertits en colors penetrants.
En aquest batibull de pensaments i somnis dels quals entro i surto.
Entro i surto de l'hospital.
La carn se'm desprèn.
Sense ulls.
No sentir l'estímul, sinó vomitar per massa estimulació.
El passat oblidat surt a la superfície,
tan real com el dolor que hi ha als meus ulls.
Cus-me un àngel a l'esquena!
Els meus somnis són històries que no entenc,
però que d'alguna manera algú entén.
Em sento murmurar en somnis:
''Confia en el blau de la nit''.
''Que la teva veu només siguin contes de fades'',
és el que em diu.
Escanegen el meu cervell i em posen agulles a la columna vertebral.
Necessito que em prenguis de la mà en la foscor.
Però les teves mans estan tan plenes de la teva pròpia por
que l'única forma que tens d'abraçar-me és enfonsant-me.
He superat el moment en què no puc suportar-ho més,
però ja no tinc por.
O potser tinc la por suficient per deixar-te.
El meu cos era el meu límit.
Podria dir-se que ja no em quedaven més galtes.
SEGON ACTE ENCARNACIONS
No tindrem gaire temps per parlar.
Estem aquí per fer aquest ritual en honor a la Maja.
Però ja que ens hem aplegat avui,
vull aprofitar per comentar-vos una nova pel·lícula que tinc en ment.
Practicar BDSM és una manera de crear un espai,
on saps què passarà,
quins són els limitis i on pots deixar-te anar.
D'alguna manera, treballar i fer pel·lícules
s'assembla a crear aquest espai.
Quan aplego els meus intèrprets,
parlem sobre què farem exactament
i on són els nostres límits.
I això ens ajuda, d'alguna manera, a estrènyer els vincles.
Maja, pots venir?
- Ja? Ara? - Sí, ja.
Sí, volem que vinguis ja.
- Per parlar a la taula? - Sí, potser podríem...
Pots seure.
Molt bé!
El més important per a mi és que vull canviar de posició.
I no només la meva posició respecte al que dius en la teva pel·lícula,
no sols la meva posició dins el BDSM,
sinó també la meva posició vital.
Vull un canvi, ho necessito.
De què a què?
De ser una persona totalment dominada. Necessito recuperar-me.
I, en termes de BDSM, vull passar de persona submisa a dominant.
Quina experiència tens com a persona submisa?
No gaire.
Una mica. Em vaig introduir en aquest món farà un any,
però m'ho he pres amb molta calma.
Això mateix.
D'acord.
Hi ha res que sigui un límit important per a tu?
Sí, hi ha molts límits importants.
No vull que hi hagi sang.
Liz té el meu permís per esgarrapar-me la pell.
I hem parlat de fuetejar, però no farem servir la vara.
No vull patir cap humiliació psicològica.
He acceptat la corretja,
i puc agenollar-me i caminar de genolls.
- Però no vull rebre insults. - D'acord.
Res més en el terreny físic? Parts que no hem de tocar?
- Sí, els meus peus. - Ah, d'acord.
- I res de bufetades, d'acord? - Res de bufetades.
No et moris ara. Mor al cim!
Quan has perdut el cap, encara et queda el teu cos.
Aquest és un ritual que tu has demanat,
així que tot allò que fem és una prolongació dels teus desitjos.
És un regal que et fem, però que també et fas tu.
Farem servir els llums d'un semàfor: verd, groc i vermell.
I amb ''vermell'', pararem immediatament.
Recorda que això és el que has demanat
i que som aquí perquè això és el que vols.
- Estàs d'acord? - Sí.
No parlis de Déu com un substantiu, una persona, un lloc o una cosa.
Déu és sempre un verb.
I quan anhelem alguna cosa,
compartint juntes una inspiració,
sentim que estem trepitjant terreny sagrat.
La sensació d'una cosa sagrada.
Respira!
Nens jugant.
Desenvolupen un cert tipus de rituals.
''Fem el sopar'', d'acord?
I fan el sopar amb una mica de sorra,
i així aprenen a viure.
Saben que és un joc, saben que és un ritual.
Obre.
M'agradaria tenir la mateixa perspectiva que amb les cerimònies cristianes.
Intenta mantenir-los oberts.
En realitat no crec que sigui el cos i la sang de Jesús,
com si fos un caníbal qualsevol.
Però aquesta metàfora té un valor.
La vida realment és un joc.
Demana un desig per aquest any.
La feina que estic fent és crear una comunitat per a mi.
És una manera de crear una espècie de família.
Per a mi, és una forma de crear...
Per evitar la solitud, en realitat.
Em sentiria sola si no em dediqués al cinema,
perquè a la meva vida diària he de protegir-me molt.
Les claus, el mòbil,
la cartera.
On vol que deixi la seva bossa, senyor?
Aquí.
En una relació d'esclau i amo,
pot haver-hi una cosa positiva si aprens que, segons Déu,
ningú neix amo ni ningú neix esclau.
Representem aquests rols
perquè hi ha alguna cosa aquí que anomenaria ''Déu''.
Un no faria les coses que fa
si no tingués un desig enorme de pau i veritat.
I aquest moviment, aquesta circumstància, és Déu dins teu.
Les primeres sessions van ser increïbles. Senties la càrrega d'adrenalina.
Et senties el rei del món.
Et senties dominant i poderós, però sense la culpa i la vergonya.
Perquè sé que ell consent tot això.
Que això és pur i que ell també en gaudeix.
I que ell vol fer això amb mi.
Abans d'iniciar-me en el BDSM, no coneixia els límits,
i després arribava la culpa.
Volia fer-ho, així que ho feia, però després em sentia culpable.
Em sentia avergonyit. ''Quina classe de persona sóc?'' I tot això.
Però aquí, el meu submís, el meu esclau, és qui posa els límits.
I quan vaig saber on eren els límits, això em va donar la màxima llibertat.
Perquè llavors sé quin és el meu espai de joc.
Sé el que és meu, què controlo.
I què no m'està permès controlar.
Com es pot ser un dominant novell?
Però tens clar el que t'agrada?
Per què vols fer això?
Les poques experiències que he tingut han alliberat alguna cosa en mi
que vull entendre. I hi ha un espai on vull estar.
Vull tornar-hi.
Trobes la llum d'una persona entrant en la seva foscor.
Suposo que ja tinc prou ferides i esquerdes
perquè puguis entrar sense forçar.
Pensava que podria sentir-me fora de perill
convidant-te a una part de mi tan clarament delimitada.
Penetra dins la meva foscor,
entra en la meva llum.
Vull ficar-te dins d'una caixa.
Serà prou petita perquè et sentis fora de perill
entre els murs que has aixecat.
Conté els desitjos que vols explorar.
On respires a la meva mercè
i jo puc protegir-te dels altres.
Vull que em fiquis en una caixa.
Prou petita perquè em senti segura
entre els murs que he aixecat.
Que guarda els desitjos que anhelo explorar.
Estable sobre els pilars de la meva pròpia valentia.
Respiro a la teva mercè
i tu em protegeixes dels altres.
Vull fer-te mal.
Vull que em facis mal.
Pegar-te prou fort perquè et rendeixis a mi.
Deixa'm carregar aquest dolor per tu.
I jo, aleshores, carregaré tot el teu dolor del passat.
Vull ficar-te dins d'una caixa.
Vull que em fiquis en una caixa.
On siguis meva i pugui fer-te el que em vingui de gust,
i jo pugui donar-te plaer.
I et diré ''sal''.
Perquè és el millor que saps fer.
Ho portaré amb orgull
i et suplico que ho guardis de manera segura en una caixa.
Perquè, fora d'ella, puguis ser totalment lliure.
Vaig escoltar de nou la seva lectura
i la castigaven quan s'equivocava.
Era molt bonic en aquell moment,
però, quan ho vaig escoltar, sonava tan brutal...
I vaig tenir una reacció molt forta. D'una banda volia protegir-la
i de l'altra, em sentia una persona sense cap valor.
Això no se li fa a una persona.
Jo necessito tenir cura del meu esclau just després,
assegurar-me que es troba bé.
I necessito tenir la seguretat que no hi ha abús.
Però hi ha moltes coses que són similars.
Et trobes en una posició de poder i fas servir aquest poder.
És el que fan els homes amb càrrecs importants,
fan servir el seu poder per obtenir sexe o...
o gaudeixen maltractant algú.
- Hi ha unes certes similituds. - Sí.
I la diferència és el consentiment, imagino.
Exactament.
El sexe consentit pot ser meravellós,
però sense consentiment és violació.
- Exacte. - La diferència és enorme.
Et trobes bé?
Sí, Madame.
Ser aquí amb tu és com tornar a casa.
Aquí, les nostres ferides són una font de plaer.
El dolor és una oportunitat per sanar.
Totes les nostres ferides. Or.
Com puc conservar la meva gota en aquest oceà infinit?
Sí, això em recorda quan treballava en una funerària.
Les persones que...
que pel motiu que fos no podien estar en un taüt obert
o no se'ls podia vestir amb la seva roba,
es tapaven amb un teixit blanc.
El punt en què es troben el BDSM i la mort
és el moment en què hi ha una simbiosi
entre la persona que és submisa, que abandona el seu cos
i te'l lliura a tu, igual que quan algú ha mort,
ha abandonat d'alguna manera el seu cos
i aquest cos serà tractat per un tanatopràctic.
En el meu cas, com dominatriu,
és una persona que decideix deixar el cos,
decideix abandonar-lo, posar-lo a les meves mans,
i jo he de tenir cura d'aquest cos d'alguna manera.
Jo veig el BDSM d'una forma molt espiritual
i crec que d'alguna manera, tant el sentir dolor
com el fer mal a una altra persona
porta a un estat d'abandonament de la ment,
a un estat de buit profund
que és el que a mi em motiva en el BDSM.
Pot ser aquest un espai segur
per mantenir la meva passió lluny de la meva pròpia destrucció,
per lliurar-li aquest espai interior a Déu i no a les persones?
Vull una negociació de persones adultes.
Si no congeniem, no ens comprometem.
Si us plau, negocia amb mi.
- Mary, m'ajudes a cordar-me això? - Sí, a veure si podem.
No veig res. Ara.
- Ja està. - Gràcies.
Avui representaré una mort i una resurrecció
una mica diferent.
Comencem preparant el cos,
després, amb una asfíxia, volem representar la mort
i després a través del dolor, el despertarem a poc a poc.
Tot fet d'una forma ritual i com d'un nou despertar.
Crec que és una pràctica molt interessant perquè...
Crec que tampoc té... És un dolor molt intens,
però és realment el moment en què s'ha de demostrar
la confiança que hi ha entre la persona que està sent asfixiada
i la persona que l'asfixia.
Perquè, literalment, estàs deixant la teva pròpia vida,
l'estàs deixant en mans d'una altra persona.
Entre Déu i l'amant, la masmorra i l'església.
Entre el plaer i el dolor, trobo un punt intermedi.
Com el so de dos trens que es creuen en un túnel,
m'invoco.
Em dono permís per a caure.
Pot semblar irònic estar avui aquí.
Em costa més reconciliar les meves passions cristianes
que les meves passions sexuals amb el meu concepte de Déu.
Però com va dir la Mary en una de les nostres converses,
hi ha una connexió entre espiritualitat i sexualitat en la passió,
aquest anhel que tira de tu més enllà de la teva pròpia lògica,
encara que et faci mal.
L'anhel d'alguna cosa més, o més gran,
que connecta amb alguna cosa que hi ha dins teu.
Mira'm!
Maja Borg, jo et batejo.
En el nom del Pare, i del Fill, i de l'Esperit Sant.
Amén.
Camina amb Déu igual que Déu camina amb tu.
En el teu front i en tots els teus pensaments, Maja.
En els teus llavis i en totes les teves paraules, Maja.
En el teu cor, i en tot el teu amor i la teva passió.
Crec que arriba un punt
en què una persona et posa sota pressió
i acabes admirant aquesta persona.
Acabes estimant aquesta persona, la veus com un déu o una deessa.
Penso que és com si algú
aconseguís fer-te sentir unes sensacions
que et fan admirar aquesta persona i abandonar
qualsevol sensació física que puguis tenir.
Però el meu Déu es va desfent,
com una falsa Florimel davant els meus ulls.
I des de llavors et costa assumir el paper dominant?
Sí, em costa connectar.
- Et costa connectar? - Sí.
Ser la persona dominant sense cap connexió és dur.
No funciona.
Però has jugat amb algú que no hi fos a la cerimònia?
No.
Perquè aquest acte és...
T'estàs sotmetent a Déu, a les teves creences, i a més...
t'estàs mostrant com una persona vulnerable.
Eres allà gairebé com en un judici.
És més fàcil sortir de l'armari si ets lesbiana,
és més fàcil confessar que practiques BDSM,
que sortir de l'armari com a persona cristiana.
Sí.
Potser aquest acte va ser massa poderós?
Perquè quan...
Només se m'acut això. Vas tirar pel dret, és el que volies,
i vas preparar-te per a defensar-te de...
Per a defensar la teva activitat en el BDSM.
I aleshores algú et rep amb els braços oberts
i et diu: ''Benvingut, t'estimo''.
I et deixa completament...
- desarmat. - Sí.
I això, en certa manera, és cruel, oi?
Vols sentir dolor, però jo no puc suportar fer-te mal.
Diuen que en qui diposites la teva confiança
és en realitat el teu déu.
M'he esforçat molt per guanyar-me la teva confiança i ara
em costa.
Per primera vegada, trobo a faltar que em controlin.
Reconec amb vergonya que una part de mi
gaudia quan exercien un poder sobre mi.
Agraïa viure per algú més important que jo.
Ara ho trobo a faltar,
mirar de sotmetre'm a una fantasia.
- M'estiro perquè puguis veure...? - La resta també ho fa?
- Sí, jo m'estiro aquí. - D'acord.
Saps exactament on...?
Les dues s'estiren?
Sí, en un moment donat ambdues s'estiren. Quan tot acaba.
Billy, vols venir a posar?
- S'estiren així. - Queda perfecte.
- Així. - Mare meva, queda perfecte.
Em fa por el meu propi poder i el que puc arribar a fer amb ell.
Em fa por tenir aquest poder.
I crec que he lluitat amb això tota la vida.
Perquè vaig créixer en dos mons diferents, per dir-ho així.
En un món he presenciat abusos, i l'altre
té un context molt polític.
Aprendre sobre el poder
en un context intel·lectual d'esquerres
em va ensenyar molt sobre el que està bé i el que està malament, el que és just.
L'altre món em va mostrar què passa quan alguna cosa està malament.
I la pitjor forma imaginable d'abús de poder.
Jo, des que era molt jove,
vaig haver de bregar amb diferents tipus de poders.
I crec que em fa por
esdevenir una persona sàdica de veritat.
Em fa por tenir aquest monstre dins meu.
Deia que crec que m'encantaria que em penetressin amb el puny.
- Tinc aquesta visió. - M'encantaria!
No m'atrevia a preguntar-t'ho.
Però no sé com funcionaria. No ho sé.
- No ho has practicat? - No gaire sovint. En comptades ocasions.
- Kate, això era al guió original. - De debò?
- Podria estar bé! - Jo no volia pressionar-te.
Però ara que ho dius, doncs...
- Si ho vols provar... - És que trigo un temps a preparar-me.
Per això no puc dir-t'ho segur,
però és com una visió que tinc i m'encantaria.
A mi també!
Està molt bé gravar algú cardant i escorrent-se.
D'això, n'hem de parlar, perquè estaràs en una postura complicada.
És clar.
La raó perquè vull que et follin en forma de creu
és que, segons la meva pròpia experiència,
és la situació més vulnerable que em puc imaginar.
El que em posa més nerviosa de tot això
és el fet d'haver d'arribar a l'orgasme.
No és la idea de mostrar-me oberta.
Especialment amb l'Ambra, amb ella em sento molt còmoda.
I amb la idea de ser penetrada o que em follin.
Però si volem gravar un orgasme real,
no és que sigui massa estressant, però penso...
Què és el que m'ajudaria a...? Si volem aquest resultat.
Òbviament, no és que miri d'evitar sentir el poder.
De fet, és el que busco sempre.
Assumeixo rols amb els que tinc...
Sóc jo qui té el control
i sóc jo qui ha de donar ordres als altres.
Aquesta és la gran paradoxa de la meva vida.
I és per això que m'obsessiona tant crear espais segurs.
Perquè vull entendre com podem treballar en comú,
o viure en comú, de manera que no ens fem mal.
Has d'obrir la porta, Micke.
La vida gira entorn les relacions que tenim amb altres persones.
Per tant, un ha d'experimentar més d'una relació.
No pots limitar algú perquè es quedi amb tu.
Però si és lliure per fer el que vulgui
i encara així decideix tornar a aquest amor compartit,
llavors saps que és autèntic.
El vincle entre amo i esclau és tremendament fort,
i tremendament emocional.
La cura mútua és molt forta.
I perquè funcioni, és...
és molt important que...
No sé què volia dir...
Quan has creat una dinàmica de poder i un joc de poders,
quan hi ha aquest intercanvi de poders,
no és una cosa estàtica.
Si has construït una dinàmica, si l'has creat,
no es quedarà així per sempre.
Has d'esforçar-te sempre per conservar-la.
I de vegades... vaja, jo no sóc perfecte.
No ho sóc en absolut.
De vegades em deixo portar,
i el joc de poders s'estreny.
I això és difícil, pels dos.
Com saber si s'ha tornat destructiu
o si aquest joc de poders s'ha malmès i ja no et satisfà?
Què fas llavors?
Què faig llavors?
El que faig és el que estic fent ara, precisament.
Tornar a l'essència.
Dins l'espai de joc, anem guanyant.
Els límits ens tornen infinits.
Llavors, com puc contenir-te?
Estimar-te sense límits dins d'una caixa?
Quina paradoxa tan cruel i banal, perquè, fora d'ella,
encara no sé com marcar els límits sense cridar.
Sento massa l'impuls com per veure qui tinc al davant
i, avergonyida, no puc evitar arremetre.
Cada fibra protegint-me d'una altra persona.
Et vaig fer mal per les ferides del meu propi passat.
Ferides que mai vaig poder curar sense tu.
Si us plau, no ho oblidis, això.
Aquesta persona seria la Kate,
en forma de creu.
La Kate pot dinar a les quatre?
Perquè li han de ficar el puny a les sis.
La follaran i potser la penetrin amb el puny.
- Quan dius això del puny... - Sí, més pressió.
Perdona, Kate. Espero que no et sentis pressionada.
Sense pressió, Kate!
- Digue'm què necessites. - Que si pot dinar a les quatre.
Igual que necessitem una comunitat,
també necessitem històries per sentir-nos-hi identificats.
Què passa si no tens una història?
Que no ets ningú.
Crec que no ets ningú. Perds la teva identitat.
Si no tens una història,
és com surar a l'espai,
sense res.
Les històries són les que ens creen.
Durant tots aquests anys,
quan pensava que jo donava, potser estava prenent.
En fer-me responsable de tu
et vaig arrabassar la responsabilitat a tu?
I quan vaig dir ''prou'', tu ja en depenies?
El que va passar després ja és història.
Potser algun dia podré perdonar, però mai oblidar.
Però espero que puguis perdonar-me per alimentar les teves pors.
Per lluitar per tu, i en contra de nosaltres.
Fas que m'enfronti al meu ser i no m'agrada el que veig.
He de fer el meu propi alliberament,
en solitud.
Així que tancaré la porta de la masmorra
i m'endinsaré dins de mi.
TERCER ACTE TRANSCENDÈNCIA
Molt bé, tothom a punt?
Escena primera, pla quatre, primera presa.
- Tot bé? - Sí.
Acció.
Dins...
i fora.
Trobo una persona disposada a dominar-me.
Però tu no em retens amb suficient força,
així que em deixo caure
i l'impuls és tan fort que no puc moure'm.
Em paralitzo i les preguntes són evidents,
el passat és aquí mateix.
Per què no vaig defensar-me tots aquests anys?
Com vaig poder trair-me de forma tan evident?
M'envaeix la ira, fins i tot l'odi.
Vull marxar, però tu estàs en calma
i em convides a canviar de rol,
a mantenir aquesta ira que sempre he volgut mitigar.
Estic tan excitada, és una bogeria.
- Vols el vibrador? - Sí.
Què puc fer ara?
Com puc sentir-me fora de perill si no sé què passarà?
I si dius que parem i jo no puc deixar de pegar-te?
Tens una confiança en mi que a mi em manca.
Com pots tenir tanta valentia?
Quin gust al cul!
Em deixo portar i el que em trobo no és violència.
Tot d'una, em puc veure clarament, com un tot, al complet.
I, des d'aquests límits tan purs, sento cadascun dels teus moviments,
cada pensament,
sentiment.
Podria tocar-te com si fossis una cançó.
Ressonaves dins el meu cos fins que ens vam escórrer.
Mai vaig imaginar que tenir uns límits, conèixer les meves limitacions,
em faria sentir tan gran.
No te'n vagis! No surtis de mi!
Mare meva!
En aquest moment arribes tu.
Les nostres mirades es troben i entres de seguida,
però no a través de les meves ferides.
No sabia que tenia altres obertures.
Estic massa cansada per ser cruel,
així que no juguem.
Ens adormim i m'oblido de posar-me en guàrdia.
El riu m'arrossega.
Sal.
Sí, Madame?
Vine.
El diable no existeix, no has de servir-lo.
No pots suportar aquest pesat anhel.
Acosta't.
Ningú pot fer-ho.
Vaig néixer amb aquesta fam.
Tant de bo la sal hagués perdut el seu tast...
La brutalitat d'aquestes oportunitats per sanar.
Madame!
Ara que em deixes marxar
i abandones la responsabilitat de mantenir-me fora de perill,
prometo cuidar-me bé.
Continuaré, sense vergonya
ni por, ni penediment,
sinó amb un gran orgull, per haver estat lliurement...
teva.
Preparada?
Amb tot el meu amor,
quedes alliberada.
Necessito viure al riu, no al mar.
Ens veurem allà. Algun dia.
Llavors, aquesta és la cruïlla, Anneke? Aquí i aquí?
I què significa?
La cruïlla és...
és un lloc important per a la bruixeria
perquè tots els camins es troben en un punt.
I és realment interessant
per a la pràctica de la màgia o per a la meditació,
perquè és un espai...
proper al vel.
- El què? - El vel, l'altre costat.
Interromps la meva història.
Havia trobat un bon final, una distància saludable,
hi havia una mica de felicitat.
T'he adorat des del principi, així que deixo que et quedis.
Lluny.
De vegades penso que al BDSM arribes a un espai
en què estàs molt a prop de tot,
i si volguessis que fos perfecte, t'hauries de morir,
perquè aquesta seria l'única manera d'arribar fins el final.
Sí, de vegades em sento com si estigués jugant amb la mort.
I també jugues a veure quan ha de parar el dolor.
- No? - Sí.
Diuen que, quan estimes, una part de tu es mor.
Tant de bo pogués estimar una miqueta menys.
Per a desconstruir-me, aquesta profunda foscor.
Tan seductora, quan la vida es mostra tan viva,
que les coses mundanes es destrueixen.
Com els cossos.
Com les condicions de vida.
Com els somnis, esperances i teories
de com el món podria ser un lloc millor.
Pot coexistir la passió amb la vida
sense destruir-la?
Sé que abans resava, però he canviat de parer.
No em deixis morir al cim. No em deixis rendir-me.
És molt dur, aquest anhel és una gran càrrega,
perquè de vegades comporta un desig de morir,
i no és que ja no vulgui viure.
- No. - És més aviat un desig de...
- de desaparèixer en aquesta unió. - Saps com ho descriuria jo?
Perquè a mi em passa. ''La meva nostàlgia''.
- Sí, és la paraula perfecta. - Enyoro tornar a la meva llar.
Fins aquests últims anys,
no m'he sentit a gust amb aquesta nostàlgia.
I he après que és una cosa inherent a mi.
Sí.
Sóc una persona que enyora tornar a casa
i, al mateix temps, m'estimo aquesta vida.
És un do, es converteix en un do.
I em feia tanta por que de vegades gairebé em tornava boja,
i podia acabar en un centre psiquiàtric.
Però ja he superat aquesta por.
Aprèn a estimar aquest sentiment, perquè això és el que ets.
Però és molt difícil,
perquè què passa si, d'alguna manera, perdo el control?
- Significa que podria suïcidar-me? - Perdre el control de què?
- Aquesta nostàlgia ens dicta qui som. - Sí, sí.
Així que aprèn a estimar aquest anhel.
És aclaparador, pot arribar a fer molta por.
Què hi podem fer, tu i jo?
L'única cosa que puc fer
és endinsar-me fins el fons i descobrir que no és perillós.
Així que em regalo una història...
en la que pots veure totes les meves facetes
i, així i tot, m'estimes.
En que dius: ''Estic fins i tot aquí, en la teva foscor.
Et crida pel teu nom perquè també ets tu''.
Ens reunim aquí per a practicar,
per a jugar a que ens estimin.
Puc veure com creixes, literalment.
No havia vist mai tanta bellesa.
El teu poder em cala els ossos des de la planta del teu peu,
el poder que em permet suportar aquesta pressió al meu pit.
La humiliació, el dolor.
Per primera vegada a la vida, deixo de lluitar.
Els teus ulls diuen ''deixa't caure''.
I jo em deixo caure,
com en un somni dolç que t'atrapa de nou al matí.
Estic en aquest moment per sempre sense por.
M'he rendit,
m'he lliurat.
El cos de Crist, que es va sacrificar per tu.
Rep l'amor de Déu.
Tens, i sempre tindràs, amor
abraçades i perdó.
Diuen, corre, riu, corre cap al mar.
L'aigua sempre vol ser lliure.
Tard o d'hora, arribaré al mar.
Espero que encara tingui un llarg camí per recórrer.
- Amén. - Amén.
Si no afrontes el teu propi buit,
mai trobaràs l'Esperit Sant dins de tu.
I no pots demanar-li o lliurar-li a algú la responsabilitat
de ser el teu déu.
Però per entrar en contacte amb el meu ésser interior,
on Déu ha escollit habitar,
per trobar això, he d'agafar de la mà una altra persona.
Aquest camí és paradoxal: estar amb algú però caminar en solitud.
Així que entra-hi.
Tot i que podem fracassar i cometre petits errors,
el que aconseguim pot ser molt més important.
Vaig arribar sent jo la nit que vas passar pel meu costat.
Ara, si us plau, camina amb mi.
Deixa que els meus anhels siguin indicis.
Com podem anhelar si no és amb els nostres cossos?
I murmura:
''Comença dient la paraula''.
''I EL VERB ES VA FER CARN I VA HABITAR ENTRE NOSALTRES,
PLE DE GRÀCIA I DE VERITAT''. JOAN 1:14.