Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"Dánský venkov, periferie."
Venkov jako periferie přece neexistuje.
Pro každého je místo, kde žije, střed světa.
Krajina vašeho dětství je tam, kde vyrůstáte, ať je to kdekoliv.
Tam, kde prší a svítí sluníčko a východní vítr čechrá koním hřívy.
"Periferie". Co to vůbec je?
Ano, ale zrovna tohle je strašně romantická perspektiva.
Pro mě osobně bylo dětství na dánském venkově příšerné.
Vaše kniha "Vyprávění o venkově" mi připomíná provinční verzi
románu "Plán" od Mortena Papeho. Co vás k ní inspirovalo?
Myslím, že jsem se ji dlouho zdráhala napsat.
Byla možná něco jako porod, přechod k něčemu novému.
Přiznávám, že trpím hrůzou z místa činu.
Ať fabuluju sebevíc, vždycky se cítím divně, když se vracím domů.
PERSONA NON GRATA
Ahoj, Lauro!
Ježkovy oči, vypadáš úplně jinak.
Kam se poděly ty tvé krásné dlouhé vlasy?
Mně se to náhodou takhle líbí.
-No, máš to hodně krátký. -Jo.
-Vzadu to máš skoro na kluka. -No jo.
Jannik má s tou svatbou plné ruce práce.
-Katrine taky dost pomáhá. -Vždyť je to jejich svatba.
-Jídlo navaří Mogens, ne? -Jistě, jak jinak.
Nechce se mi věřit, že tu pořád je.
Spousta krámů tu zavírá. Je to vážně hrozné.
Může za to ten děsný hypermarket, co postavili u dálnice.
Něco se tu ale přece jen děje.
-Ke mně do krámu se vloupali. -Ne, fakt?
-Jo. -Co se dá ukrást v květinářství?
-Čtyři tisíce v hotovosti. -Ne!
Jsou fuč. Proč se lidi nemůžou chovat slušně?
Vždycky tu bydlelo pár nevychovaných děcek.
-Měli by je všechny pozavírat. -Ale mami!
Takhle tu všem jen dělají ostudu.
Zavírat mladý lidi do vězení nepomáhá,
jen dostanou nálepku kriminálníků.
-Však to taky jsou! -Tak to ale nikam nedopracujou.
Potřebujou se začlenit do společnosti. To je ale těžký,
když tě v mládí vyloučí a všichni si myslí, že nemáš v životě šanci.
-Na tom se asi neshodneme. -Nejde o to, abysme se shodly, mami.
Je prokázaný, že zavírat mladý lidi společnosti neprospívá.
Radši už nic říkat nebudu. Lepší je držet zobák.
Je fajn, že všichni pomáhají.
Odkud budeš mít dort?
Koupíme ho na hlavní ulici. Kde jinde?
Dlouho jsi doma nebyla, Lauro.
-Říkej mi Irina, mami. -To divný jméno si nezapamatuju.
Vždyť už je to kolik let, co jsem si ho změnila.
Nejdřív jsem ti nesměla říkat Loppenberg, teď se nesmí ani Laura.
Už se Laura nejmenuju.
Vím, že se na to těžko zvyká, ale mohla bys to zkusit.
Jmenuješ se po prababičce Lauře.
-Já jsem si vybrala jiný jméno. -To právě nechápu.
Jdi dovnitř, já dojdu pro pár brambor.
Vždyť jsem se s prababičkou Laurou ani nikdy neviděla... Mami!
VYPRÁVĚNÍ O VENKOVĚ
-Ahoj. -Ahoj.
-Kdo to je? -Katrinina holčička.
-Nazdar, beruško. -Ahoj.
-Janniku! Vezmeš jednu tašku? -Jasně.
-Tumáš. -Jsou těžký.
-Mami, to je Katrine! -Jak to myslíš?
Přece Katrine!
V tom supermarketu byly strašný davy.
-Ahoj, Jane. -Ahoj!
Ahoj! Ty ses ostříhala?
-Sluší ti to. -No, dík.
Taky máš nový jméno, že jo? Irine, nebo...?
Irina.
-To je umělecký jméno? -Cože?
Jestli... je to umělecký jméno?
No, jo, dá se to tak říct.
-Irina se k tobě moc nehodí. -Teď se tak ale jmenuju.
-Takže teď jsi z východní Evropy? -Janniku! Nezvyklý jména jsou super.
Například Jessica taky není moc běžný dánský jméno, že jo?
Je to podle Carrie. "Sex ve městě". Sarah Jessica Parker.
Ty jsi "Sex ve městě" neviděla?
-Ne. -Proč jsi mi to neřekla, mami?
-Co jsem ti měla říct? -Vždyť je to Katrine.
-Co ti na ní vadí? -Jak to myslíš?
Mami, ona mě celej život šikanovala.
-Ne. Tebe nikdo nešikanoval. -Cože?
Proč mi nikdo neřekl, že si Jannik bere zrovna ji?
-Stojí to na svatebním oznámení. -Tam stojí jen "Katrine".
-Mohlas mi zavolat a říct mi to. -Taky bys občas mohla zavolat.
-Já... jsem se snažila. -O nic ses nesnažila, Lauro.
Teď jsi doma, a bude se slavit svatba.
-Pro mě ale asi bude těžký... -Ne! Teď musím jít vařit.
-Co to děláš? -Co bys řekla?
-Asi něco sváříš. -Přidělám to dozadu na traktor.
-Aha. "Novomanželé". -Ne, ne.
Předělal jsem to na "Zrozeni pro manželství".
-Pod to pověsím plechovky. -Super.
Super.
-Kam jsi dal vlasy? -Rozlučka se svobodou se zvrhla.
-Katrine je naprdnutá. -Co tě to napadlo, Janniku?
Můj nápad to nebyl! Kluci tam vzali strojek, děsně jsme se zkalili.
Ne, myslím, jak tě napadlo vzít si Katrine?
To ses se mnou nejdřív nemohl poradit?
Proč ti to vadí?
Ta moje kniha ji asi šíleně naštvala, ne? Nejmíň z půlky je o ní.
-Ne. -Ne?
A co ty? Ty prostě jen...?
-Řekni to na férovku, Janniku. -Netuším, Lauro. Já ji nečetl.
-To myslíš vážně? -Fakt jsem ji nečetl.
Vždyť mě znáš. Trvá mi věky, než přečtu blbej komiks.
Oni ji ani nečetli!
To je přece fajn, ne?
Jo, jasně, to je na tom to dobrý.
Stejně je to šílený.
-Vidět bráchu s Katrine je k posrání. -Netrap se tím.
-Já vím. Jo. -Zavolej mi pozdějc. Zatím.
Čau.
Večeře!
Muži chtějí slitinová kola. Thansen to odřídí za vás.
Posloucháte stanici POP FM. Zábava a spousta dalšího!
Ahoj, tati.
-Pozor, ať se neumažeš. -Jo.
Co s ní je?
Pořád se nemůže rozhodnout.
-Jestli se otelí? -Jo.
Stejně se tomu nevyhne. Bude muset.
-Máma vzkazuje, že je večeře. -Už jdu.
Jannik na svatbu vyrábí pálenku. Vyndávám mu z toho chilli papričky,
aby to mohli pít všichni, ne jen chlapi.
-Ženský pijou pálivý taky. -Jo, jasně.
A taky můžou nosit krátký vlasy.
Náhodou mě to stálo dost odvahy, ostříhat se.
S tím, co jsi tenkrát udělala, jsem se dodneška nevyrovnala.
Nevím, jak ty, ale já už jsem dospělá.
Trvalo mi to celej den.
Dělala jsem to přesně, jak jsi mi řekla, Jane.
Řekla jsem jim: "Vám to asi připadá trochu..." Dáš si?
"... jako trochu netradiční sekaná, ale já v životě lepší nejedla!"
-A chutnala jim? Co pak? -Povytáhla jsem plech z trouby.
-Co bys řekla, že se stalo? -Sežral ji pes?
Jo, svině jedna. Ta potvora ji zblajzla.
-A tys jim neměla co dát? -Bohužel jsem nic jinýho neměla!
Omlouvám se, někdo mi vypnul rádio.
-Bez něj je dovnitř nedostanu. -Já myslela, že je hudba znervózňuje.
Ne. Když si na něco zvyknou, musí to tak být furt.
Nesmím ani přepnout stanici. Musí to být POP FM. Brambory?
-Tobě to nechutná? -Ne, je to dobrý, mami.
-Nedáš si kousek masa? -Ne, díky, já maso nejím, víš?
-Tak si dáš něco jinýho? -Nedám si nic, to je dobrý.
-Něco ti najdu. -Nedělej si starosti.
-Aspoň si to polij omáčkou. -Ne.
-Maso v ní není. -Je v tom ale smetana?
-Jistěže je v ní smetana. -Já nic zvířecího nejím.
-Cože? -Zvířata jsou naše živobytí.
Ty jsi vždycky jedla tuny masa. Byla jsi největší masožravec.
-Teď už jsem moudřejší. -To máme mít výčitky svědomí?
Já přece nemluvím o tom, co jíte vy. Vůbec se o to nestarám.
Já jen, že... zeměkoule prakticky míří do záhuby...
-Už je to tu zase. -Říkat to přece můžu.
Kazíš tu náladu! Máma se s tím vařila kolik hodin.
S mámou to nemá co dělat. Tady jde o životní prostředí.
Co by se změnilo, kdybysme si to koupili? Nebo by to koupili sousedi?
-To zvíře by stejně chcíplo! -Jsou tu brambory a zelenina.
-Ty jsi v životě sežrala tuny masa! -Aspoň se nad tím zamysli.
Proč máme dělat všechno možný? Spojený státy a Čína na to kašlou.
Udělej si vlastní názor, Janniku. Co chceš ty?
-Mně to přece není jedno. -Přestaňte oba dva!
Už o tom pitomým klimatu mluvit nebudeme.
Radši si poslechneme, jak ti jde psaní knížek, Irino.
-Jde to dobře. -A teď něco píšeš?
-Jo. -Bude to román?
-Spíš takovej literární experiment. -Vážně? To zní skvěle.
-Hodí ti to prachy? -Ne, ale o to přece nejde.
-Jussi Adler-Olsen vydělává balík. -Já se bez peněz obejdu.
Umělci žijou z grantů. My ostatní na ně makáme...
-Jsi v pohodě, mami? -Omlouvám se. Vyklouzlo mi to.
Jen se neomlouvej. Skleniček máme spoustu.
Takový věci zvedat nesmíš, Jane.
-Tobě se ta artróza zhoršila? -Ne.
Ale jo, bereš spoustu prášků, je to špatný.
Tolik prášků bys brát neměla. Některý jsou třeba jedovatý.
-Potřebuje je, aby jí bylo líp. -Jo, ale ty prášky můžou mít...
Víš co? Najdeme jiný sklenice. Táta bude vědět, kde jsou.
Kde je táta? Ivere?
Vyprávěl ti Jannik, jak mě požádal o ruku?
Šli jsme na děsně romantickou večeři.
Objednala jsem si dezert. Dala jsem si...
-Jak se to jmenuje, miláčku? -Crème brûlée.
Má to krustu, a ta se prolomí.
A já tam najednou zahlídla něco třpytivýho.
-A pak jsem vylovila prsten. -Ne!
To není možný.
To jsi vymyslel sám? To je fakt originální, Janniku!
Pořád Jane říkám, že je to nejhezčí prsten, co jsem kdy měla.
Je pro mě velká čest, že jsi mi ho přenechala, Jane.
To je... To je tvůj vlastní zásnubní prsten, mami?
-Jen se tu válel v šuplíku. -Patřil vaší prababičce, že jo?
Jo, mívala ho prababička Laura. Babička ho zdědila a dala ho mně.
Napadlo mě, že ho teď dostane Jannik a Katrine.
-Vždycky jsi říkala, že bude můj. -Tobě se moje šperky nikdy nelíbily.
To je pravda. Není to můj styl. Vlastně to vůbec není můj styl.
Mně se každopádně šíleně líbí.
Benjamine Bangu, gratuluju k vašemu pátému románu.
Není to jen samostatná kniha, doprovází ji výtvarné umění.
Musíme přestat chápat změny klimatu jako něco intelektuálního.
Musíme si je vizualizovat, abychom chápali skutečné dopady.
Nejste na to sám. Přivedl jste si svého umělce.
Musím podotknout, že Asger zásadně nemluví.
Vyjadřuje se pouze uměním, a já k tomu chovám velký respekt.
Aha. Jak jste se domluvili na podobě vašeho projektu?
-To je moje přítelkyně Irina. -Ahoj.
-To je Mike. Hanne už znáš. -Ráda tě vidím.
-Je to nádhera, Benjamine. -Irino, tohle je Aya.
Četla jsem tvou knihu. Je fantastická, silně se mě dotkla.
To ráda slyším. Benjamin říká, že taky píšeš?
Teprve první knihu. Jsem moc ráda, že mi Benjamin pomáhá.
-Moc k užitku nejsem. -Ale jo.
Ne, píšeš hrozně dobře.
Kdo sakra nosí na výstavu o změnách klimatu řezaný kytky?
Ahoj, rád tě vidím.
-V televizi jsi byla skvělá. -Fakt? Díky.
-Chystáš se zase něco vydat? -Zrovna něco píšu.
Hele, nic mi do toho není, ale stejně ti to řeknu.
V úterý jsem byla v Bobi baru. Benjamin se tam tiskl k jedný holce.
-Vypadalo to, že to prožívají. -To nemusíš.
-Fakt to prožívali. -To je úplně v pohodě.
My s Benjaminem máme otevřenej vztah.
To jsem netušila. Ale jsem ráda,
protože tam po sobě furt lezli.
Nevěděla jsem, jestli ti to mám říct, ale zasloužíš si to vědět.
Lidi nejsou něčí majetek.
Ostatním to třeba tak nefunguje, ale nám to vyhovuje.
Důvěřujeme si a milujeme se.
Zní to krásně, když to říkáš takhle. Možná to navrhnu svýmu klukovi.
-Ekologická úzkost ho odrovnala. -Jak to?
Prostě se mu nepostaví. Je úplně impotentní.
-Podle něj je to stejně na nic. -Jo, to...
Svým způsobem má pravdu.
Myslím, že jet domů není dobrej nápad. Měla bych to zrušit.
-To můžu, ne? -Chápu, že je to těžký.
Jestli je ale konfrontace jediná možnost, musíš do ní jít.
Já to znám. Sám jsem přece z Jutska.
To sice jsi, ale vy jste doma měli klavír
a vaši mají vysokou. To není to samý.
To je možný. Musíš ale věřit, že v tom, odkud jsi přišla,
je tvá umělecká síla. Je to z tebe cítit.
Jak ze mě má být seriózní spisovatel, když jsem měl šťastný dětství?
Nech toho. Dodělej ty svý ledový kry, ať můžeme jít domů.
Věděl jsi, že ekologická úzkost může vést k impotenci?
-Komu se to stalo? -Klukovi, s kterým chodí Emma.
Je impotentní? Z ekologický úzkosti?
-Ty máš křeče, Jane. -To se mi ještě nikdy nestalo.
-Ty prášky nepomáhají? -Co se děje?
-Nic zvláštního. -To jsi všechno poskládala sama?
Jane, říkala jsem ti přece, že máš být opatrná a rukama nic nedělat.
-Ty kytky bys dělat neměla. -Stejně je to moje práce.
Ano, poprosila jsem Lauru, teda Irinu, aby mi pomohla.
-Musí ale vypadat správně. -Mockrát mi pomáhala v krámě.
-Jane, můžu to taky udělat sama. -Máš toho víc než dost.
-Katrine si sama šije svatební šaty. -Tak to máš spoustu práce.
My to zvládneme. Že jo, mami?
Tohle slepicím nedávej. Je to rýže.
Tu musíš zítra hodit v kostele na maminku,
aby byla plodná a tobě se narodil bráška nebo ségra.
Možná malá Miranda nebo Samantha.
-Je na tebe máma hodná? -Jo.
-Někdy na tebe křičí, že jo? -Ne.
-Bývá někdy trochu zlá? -Ne.
-Čau. -Čau.
-Dlouho jsme se neviděli. -Ještě posloucháš D-A-D!
-A ty Nirvanu? -To se nedá srovnávat.
Jak to jde? Je to strašně dávno.
-Vypadáš pořád stejně. -Neokomentuješ mý krátký vlasy?
-Ne. -Všichni mi to předhazujou.
-Nemůžu uvěřit, že jsi napsala knihu. -Jo, no...
Je o nás, venkovských vemenech?
Jo, ale buď v klidu. Tebe jsem nejmenovala.
Doufal jsem v kapitolu o klukovi, co byl tak dobrej v posteli.
-Příště. -Tak jo.
Co jinak? Kde děláš?
-V restauraci jménem Plamínek. -Je to tam dobrý?
-Jestli máš ráda švédský stoly... -Myslím, jestli se ti tam líbí.
Jo, je to fajn.
-Ze mě je teď družička, musím... -Všechno je při starým.
Já jsem výčepní, kulisář, stavěč židlí a kabelář a...
-A Jannik nehne prstem. -Tak nějak. Má toho dost.
-Rád jsem tě viděl. -Já tebe taky. Tak zatím!
-Tomu říkám kýč. -Katrine se líbí.
-A jsou fialový. -To je fakt.
Víš, že na artrózu můžeš užívat konopný olej?
-Konopí? Ne, díky. -Lékařský konopí.
Olejem se člověk zhulit nemůže.
-Třeba by ti to pomohlo. -Já to nechci, Lauro.
-Nechci to. -Mohlo by ti to pomoct.
Podrž to.
-Poznáváš to tu, Lauro? -Jasně, že jo.
Jak se vůbec vloupali dovnitř? Rozbili ti výlohu?
Ne, bylo to trochu trapný. Když jsem přišla, bylo odemčeno.
Dveře byly dokořán. Jsem husa.
Všichni se odsud chtějí odstěhovat. Mladí odcházejí.
Zůstávají tu jen starci, jako jsme my.
Dělám teď skoro samý pohřební kytice. Může za to ten supermarket.
Podívej, kytice na slavnostní tabuli. Chce tam mít dvě nebo tři.
-To jsi vázala sama? -Ne, to Katrine.
-Máš novej pult? -No...
Pamatuješ, jak jsi měla vlastní pultík a prodávala losy?
-Prodala jsi jich spoustu, Lauro. -Protože jsi jich půlku koupila ty.
Pár si jich koupil táta. Měla jsi velkou radost, když chodili lidi.
Čítávala sis tu knížky o Narnii. Do družiny jsi nikdy nechtěla.
A proč asi, mami?
Proč jsem podle tebe radši chodila sem?
Ahoj. Tak tady se schováváte.
Ty kytky, co jsi objednala, jsou krásný.
Možná jsem to přehnala. Lekla jsem se, že jich bude málo.
Objednala jsi je ty? To nechápu. Ty tu pracuješ, nebo co?
Na podzim květinářství převezmu.
Bude lepší, když zůstane v rodině, než abysme museli taky zavřít.
Je to super, ale takhle je nestav.
Ale prosím tě, vždycky je takhle vozím, připnu je.
-Tak to nedělej. -Proč prostě nemůžou stát takhle?
-Protože se převrhnou! -Ale prosím tě, budou v pohodě.
Nech toho!
Víš co? Já se na to vyprdnu.
Tak ať je po tvým, lesbo Lauro!
Já snad nevěřím vlastním uším.
Od chvíle, co jsi přijela, je tu příšerná nálada.
Musíš bejt děsně důležitá. Chudák vaše máma.
-Nesmíme zapomenout zamknout. -Půjč si moje klíče, Jane.
-Ne, mám svoje. -Uhni, prosím tě. Odvezu je.
Pojedeš se mnou, Lauro?
-Vezmeme je dovnitř. -Jo.
Ne! Do prdele.
A ještě se polámaly...
To je... Když se kytky nenaloží správně, dopadne to takhle.
-Já bych je takhle nikdy nestavěla. -Vždyť jsi řídila jako ožralá.
Víš co? To je fuk. Zapomeň na to.
-Ty jsi šílená! -Miláčku? Miláčku!
Má z toho zítřka trochu pocuchaný nervy.
A když ji obviníš... Je nervózní.
Já ji odmítám poslouchat. Pořád se do mě naváží.
-Cože? -Taková byla vždycky.
Vy jste se rozhodli na to zapomenout, nebo děláte, že to nevidíte.
Nedivila bych se, kdyby mámě krám vybrala ona.
Kromě mámy má klíč jen Katrine.
Chápeš, z čeho jsi ji právě obvinila?
-Já jen říkám, že... -Laskavě se uklidni!
-Někdo sem jede. Kdo je to? -To je Benjamin.
-Tohle je Benjamin? -Ahoj!
-Vážně, jestli toho nenecháš... -Když jsme byli malí, kradla pořád.
-To nehodlám poslouchat. -Pojďme ho pozdravit.
-Zdravím. Benjamin. -Vítej u nás.
Děkuju za pozvání. Prosím.
-To jsi nemusel. -Ale jistě.
-Tohle musíš využít! -Jo.
Máš děsnej vztek. Všechno, co ke Katrine cítíš.
-Využij to umělecky. -Jo, máš pravdu.
Tady jsi hrozně roztomilá.
-Pamatuješ? Zrovna ti bylo deset. -Tu historku vykládat nemusíš, mami.
Něco se tu tenkrát stalo. Už si to nepamatuju.
Holky se pohádaly. Děvčatům občas něco přeletí přes nos.
Příšerně ses naštvala. Šla sis do pokojíku sbalit kufřík.
A pak utekla z domu.
Trmácela se přes pole.
Tenkrát jsi byla hrozně vznětlivá.
-Nazdar. -Těší mě.
-Už pověsili to kolo? -Potřebujou ještě jednoho chlapa.
-Ano, samozřejmě. -A přeparkuj. Nedá se tam projet.
-Tati, prosím tě. -Potřebuju vyjet s traktorem.
-Budu u krav. -Kde jinde.
Jsou moc milí.
Bál jsem se, že to bude mnohem horší. Je to tu skoro fajn.
-Nemůžeme prostě odjet? -Jo.
Já jsem David. Máš hezký brýle.
-Jo, dík. Ty máš ty samý. -Fakt. Jsou to přesně ty samý.
Vypadá to tak. Vtipný.
Už jsme tři. Vezmeš jeden provaz?
Přehoď ho támhle. Lauro, popadneš tamten?
-Hoď ho támhle přes trám. -Lauro?
-Proč jí říkáš Lauro? -Aha, ty to nevíš.
Já se vlastně jmenuju Laura. Pak jsem to změnila na Irinu.
Ty se jmenuješ Laura?
Omlouvám se, že jsem ti to neřekla. Mě to prostě nenapadlo.
Nic se neděje, v pohodě.
-Ty jo. -Prostě to hoď nahoru.
-Tak, a je to. -A teď ten druhej.
-Neměla bych jeden vzít já? -Ne, já to udělám, to je dobrý.
Určitě? Je těžší, než vypadá. Musíš je držet oba.
Na tři. Můžeme? Hezky pomalu. Raz, dva, tři...
-Je rozhodně těžší. -Zaber, Benjamine.
Tahej za oba. Pověs se na ně.
Jeden se překroutil. Za jeden tahej, druhej povol.
-Jak to myslíš? Kterej? -Ten pravej? Z tvýho pohledu levej.
-Tahej a pověs se na něj. -Pozor na to kolo!
-Miláčku, ten je taky nakřivo. -Bacha!
-Stojíš na tom. -Vykašli se na to.
-Nedrž to! Nedělej to! -Pusť to!
Takhle to nepůjde.
-Položte ho na stůl. -Janniku, vážně...
To bude dobrý. Benjamin ho jen posune.
-Zkusíme to znova. Jsi v pohodě? -Jo.
To je tak primitivní! Zoufale primitivní.
Vždyť to ani nebylo těžký. Nevyžaduje to sílu, ale techniku.
Tvůj brácha a David se vedle chlapa, jako jsem já, zjevně cítí ohroženě.
-Tak složitě neuvažujou. -To teda uvažujou. Podvědomě!
Chtějí mě usadit, abych si o sobě moc nemyslel.
Tohle já nedávám. Půjdu nahoru.
Stejně jsem slíbil Aye, že se na něco podívám. Jdu nahoru.
-Janniku, buď na Benjamina hodnej. -Jak to myslíš?
Víš dobře, jak to myslím.
Budeš taky hodná na Katrine?
-Neměla jsem říkat, že je zlodějka. -Na všechny se díváš spatra.
Tak jsem to nemyslela...
Já možná nenosím správný hadry a nevolím pitomou alternativní stranu
a nespím s chlapama, s ženskýma a se zvířatama.
Jsem ale spokojenej. Dokonce jsem šťastnej.
A ty mě laskavě nelituj.
Já se zvířatama nespím, Janniku.
-No, to... -Ne.
-Víš, jak to myslím. -Ne! Říct něco takovýho je hnusný.
-Já jsem z venkova. -Žiješ tu!
Jo. A našel jsem si ženskou. Už žádnej sex se zvířatama.
Pal!
Pamatuju si, že Katrine vyrůstala u pěstounů.
Nikdy se o tom nemluvilo.
-Byla to rakovina, ne? -Jo.
Musíme být vděčný, že jsou naši ještě naživu.
Mimochodem, kde je Benjamin?
Musí chvíli pracovat. Dělá mentora jedný spisovatelce.
Dokud se chová slušně, nevadí mi to.
Jinak mu dáš do huby, nebo co?
Malinko bysme mu domluvili. Pal!
-Pamatuješ na Kamilina kluka, ne? -Jo, jasně!
Zahýbal jí snad s každou babou v okrese. Tak jsme se za ním stavili.
Od tý doby už neblbnul.
-Benjamin má mraky ženských. -Cože?
Jo.
Co prosím?
Máme otevřenej vztah. Za ním s bandou ranařů chodit nemusíte.
Nechápu, jak jste vy dva spolu mohli chodit. Jste totální protiklady.
Ty žiješ v otevřeným vztahu, a on v celibátu.
-Ty žiješ v celibátu, Davide? -Ne.
To teda žiješ! Když se do někoho zabouchne,
techtle mechtle jsou zakázaný. Ani ťuk. Je jako mnich.
-Nechci o tom mluvit. -Do koho ses zabouchl?
-U nás v restauraci je servírka. -Chodíte spolu?
-Ten teplouš se na nic nezmůže! -"Teplouš" se neříká, ty debile.
-Pozvi ji na rande, Davide. -Zklidníme to. Hezky pomalu.
To je přesný. On už pomalejší bejt nemůže.
Ona ani neví, že spolu ten klidnej vztah mají. Něco jí řekni.
-Nech si poradit od slečny. -Dej mu pokoj.
Do toho.
-Napiš jí esemesku. -Pal!
Jó!
Vítejte na diskotéce u Jessicy!
Dneska si tu vyzdobíme stoly a pustíme si k tomu hudbu!
Hej, jak to, že tě pustili dovnitř? Nejsi na diskošku moc malá?
Jen pojď! Děti ať tancujou! Kdo je ta stařena, Jessico?
-Ty jsou tvoje? Můžu si je zkusit? -Jo.
Víš, že Laura taky umí dělat zvíře? Takový stvoření.
Umí dělat Loppenberga. Popros ji, ať ho udělá.
Já jsem Loppenberga dlouho nedělala. Nepamatuju si ho.
Umí to, Jessico. Jen si dělá legraci.
-Jessice by to udělalo radost. -Jo, ale... Ty jsi hroznej.
Už si nepamatuju, jak se Loppenberg dělá.
Co to má znamenat? Co to je?
-Jak to myslíš? -Proč to tu vypadá takhle?
Chtěla jsi to tu vyzdobit.
Jo, ale co tu sakra dělá to zelený roští?
To aby kytice byly bohatší, místo kytek, co se zlomily.
-Tobě to nepřipadá hezký, Katrine? -Mělo to být jednoduchý a fialový.
Něco už jsem vyzdobila sama. Nechápu, proč je tu to křoví.
-No, tak se to dá... -Páni, to je paráda!
-Vypadá to, jako já nevím co. -Jak to myslíš?
Ty kytky, Janniku! Vůbec nevypadají, jak jsem chtěla.
-Chceš to předělat, Katrine? -Ne, je to fakt super!
Miláčku?
Je to fajn. Holt to bude takhle.
Vážně si myslíš, že tohle je krásný?
Oni tu žijou v úplně jiným světě.
Vždyť ani netřídí odpad.
Ne, to netřídí.
Byla ode mě pěkná blbost nechat se vytočit tím kolem.
-No jo... -Rozhodilo mě to. Bylo to hloupý.
Většinou zůstávám nad věcí.
Napsal jsem pět románů. Tím se Jannik chlubit nemůže.
Ne, ale on je dyslektik.
Už úplně chápu, proč jsi odsud zdrhla.
A proč by se nám dvěma tady nikdy nelíbilo.
Jak to, že jsme to neviděli dřív?
Je neuvěřitelný, co je dneska možný.
To je internet. Najdeš tam všechno.
Irino a Benjamine, v troubě máte jídlo. Je vegetariánský.
-Snad je i bezlepkový. -Díky, mami.
Katrine našla rozhovor s tebou, Lauro.
-Jo, to... nikoho nezajímá. -Ale zajímá!
Ne, na to se dívat nebudeme.
Podívej, jaký jsi měla krásný vlasy.
Dánský venkov není nic nového. "Domov" vždycky patřil k identitě.
-Já se na to dívat nechci. -Mlč.
-Pojďte to vypnout. -Mlč, Lauro!
Podívejte na ty krásný dlouhý vlasy.
Prostě musí vymřít. Generace budou muset vymřít.
Jako když zoráte pole.
Kde nacházíte odvahu odtrhnout se a posunout se dál?
Odjakživa jsem měla pocit, že tam nepatřím.
Pro mě nepřipadalo v úvahu, abych tam zůstala.
Byl to jediný dlouhý útěk jinam. Měla jsem strašné dětství.
Cítila jsem se zrazená a opuštěná. Systematicky mě šikanovali.
Rodiče před tím zavírali oči, protože na to neměli sílu.
A to je pro mě dánský venkov.
Návrat domů nevidím jako něco romantického.
Já se domů vrátit nechci. Utíkám odtamtud.
Ti, kdo tam zůstávají, utéct nemůžou.
Je to slepá ulička evoluce.
Můžeme to prosím vypnout?
Já bych na dánském venkově nikdy žít nedokázala.
Nemůžeme to vypnout? Nemyslela jsem to takhle.
Tahle diskuze má schválně být kontroverzní.
Je to xenofobní, homofobní a heteronormativní společnost...
Máš plný právo vyjadřovat vlastní názor, Irino. Berou to moc osobně.
Musíš si to...
Jsem v pohodě.
Ježíš všude hlásal, že poslední mají být první a první poslední.
Neodvrátil se ani od prohnilých úředníků a zkažených žen.
Hřmotní, slepí a ztracení synové,
pochybující učedníci, zloději, lupiči, i ti, které nikdo neměl rád,
ty všechny Ježíš povolal jako první
a věnoval se jim dřív než ostatním.
A dopadlo to velmi překvapivě.
Ježíš se nikdy nenechával omezovat normami a předsudky.
Všude v nás a našem životě spatřoval možnosti.
I tam, kde nikdo jiný šanci neviděl, našel něco, co se dalo rozvíjet.
Otevíral tak lidem srdce.
Jessico!
Nešlápni na ně!
-Mám si stoupnout sem? -Ano.
Moment. Pojď k nám!
Už můžeme.
Úsměv!
-Máš na hlavě závoj, Janniku. -No jo.
-To vítr. -Určitě.
Hodně štěstí!
S citem!
-Ahoj. -Ahoj!
Proč pořád koukáš do mobilu?
Aya v pondělí odevzdává. Zasekla se a potřebuje pomoct.
-Nemůže to chvíli počkat? -Víš, jak to chodí.
Rychle jí brnknu, jo?
-Ahoj, Lauro. -Ahoj, Sasho. Jeanette.
-Lauro... -Jsi v bílým.
To nechápu, na svatbu se přece v bílým chodit nemá.
-Jo? To jsem nevěděla. -Katrine říkala, že jsi nakrátko.
-Sluší ti to. -Každopádně vypadáš jinak.
Možná vypadám jako tenkrát, když mě ostříhala Katrine.
Slavila jsem desátý narozky.
Katrine řekla, že mi vlasy smrdí jako hnůj.
Řekla dvěma klukům, ať mě přidrží, a ostříhala mi celou hlavu.
Vy si to nepamatujete? Davide, ty si to pamatuješ, ne?
-Co? -Jak mi Katrine ostříhala vlasy.
Jo, to si pamatuju.
Tenkrát se taky začaly šířit drby, že jsem lesba.
Bylo super bejt za lesbu tady, kde vás za to honí vidlema.
Už toho nech, Lauro. Nevím, co to do tebe vjelo.
-Můžu ti pomoct... -Nemůžeš. Můžeš být zticha.
Jannik má dneska velký den, tak se laskavě chovej slušně.
Udělej to pro něj, aspoň jeden den.
-Prosím, panstvo, ke stolu! -Už jdeme.
Klid, nechystám se řečnit!
Milí, krásní svatebčané a Janniku!
Vítám vás na svatební hostině zde ve stodole, je to tu krásné.
Kdybyste nevěděli, já jsem David. Ženichův svědek a bavič.
Jinými slovy mám šichtu přesčas. Najdi si další kámoše, Janniku!
Na řadě je první řečník, ženichova maminka.
Všechny vás zdravím.
Nikdy jsem nikde neřečnila, ale všechno je jednou poprvé.
Ráda bych využila příležitosti a srdečně vám poblahopřála.
Mám vás moc ráda.
Moc mě těší, že je z nás rodina.
Podívejte, jak to Katrine sluší...
v těch nádherných šatech, které si sama ušila.
To si děláte srandu.
-Katrine má nadání na spoustu věcí... -Ty šaty si sama neušila.
Moc ráda vás vidím tak spokojené a šťastné.
To asi bude všechno. Ať žije ženich a nevěsta!
Hurá!
Sešli jsme se svatby na počest,
veselit se budem o sto šest.
Budeme se smát a radovat.
Svatby, ty má každý tuze rád.
Katrine je dívka překrásná...
Možná není dobrý kouřit zrovna u balíků slámy.
Na to prdím, to se vsákne.
-Nestačily jsme se představit. -Ne. Karina.
Nevěstina sestřenice, známá jako "sestřenice Karina".
-Irina. -Ne, já jsem Karina.
A já Irina, ovšem známá spíš jako "lesba Laura".
Jo, to jsem slyšela.
Jak že to bylo s těma šatama?
-Ty jsou moje. -Tvoje?
V pondělí přišla, totálně zoufalá. Že to s šitím zvorala.
Ta holka šít neumí, krucinál!
Tak jsi jí dala svoje starý svatební šaty?
-Nedala, musela je zacálovat. -Kolik?
O svatební noci zlomte vaz!
Jannik jistě chce dělat dojem,
my ale nic velkýho negarantujem!
Jannik, Jannik...!
Ráda jsem se jich zbavila. Visely ve skříni a živily palčivý vzpomínky.
-Typická Katrine. -Fakt typická Katrine.
-Na zdraví! -Na vás dva!
Janniku, musím s tebou mluvit. Celou dobu jsem měla pravdu.
-Ty máš vždycky pravdu. -Musím s tebou mluvit.
-Tohle chceš slyšet. -Lauro! Tohle už přeháníš.
Chci ti něco říct. Jen dvě vteřiny.
Byl bych rád, kdybys do hajzlu neotravovala.
Posaď se k tomu svýmu klaunovi a nás nech na pokoji.
Jo, jo!
Všichni, na zdraví!
-Na zdraví! -Na zdraví!
Zdravím vespolek. Já jsem Jannikova sestra, jak asi víte.
Nebudu řečnit dlouho. Gratuluju.
Moc vám to sluší.
Ne že by tvé šaty nezasloužily pochválit, Katrine.
Ve skutečnosti ale musíme pochválit tvou sestřenici Karinu.
Jsou to totiž její šaty, a ty jsi je od ní koupila. Neušila jsi je.
Za to se nemusíš stydět.
Jen mě mrzí, že jsi je zaplatila tím, co jsi mojí mámě ukradla v obchodě.
Udělala jsi to, že jo?
Měli byste vědět,
že Karina dostala ten den přesně stejnou částku.
Měla jsi klíče. Prostě sis odemkla, že jo?
Stejně je šílený, že jsi na to měla žaludek.
Máma ti dokonce chce to květinářství přenechat.
Měla by ses o něj pořádně starat.
Budovala ho 35 let.
No, tak to jsem chtěla říct.
-A teď si připijeme. -Na zdraví!
Vzala jsi ty peníze?
Irino, pojedeme domů. Tady to nemá cenu. Vypadáš dost nervózně.
-Něco jsem říct musela, ne? -Jo, to je v pořádku.
Už tu ale nemáme co dělat. Víc už nezmůžeš.
Jo, jasně.
Ivere? Venku stojí kráva.
Vlastně jsou tu dvě krávy.
-Přišly támhle zpoza rohu. -Říkal jsem, že jsou vystresovaný.
Pojď dovnitř.
Tak jdeme.
-Radši půjdu s nima. -Cože? Proč?
-Jen jim chci pomoct. -Já jsem přijel kvůli tobě,
a ty mě neustále necháváš s těma lidma samotnýho.
Jen chci tátovi pomoct, pak hned pojedeme.
Pojď, no tak.
To je ono, tak... Ano.
Tak pojď, no pojď.
To je ono, hezky.
Davide.
To už spolu nedokážeme mluvit?
Jannik je můj brácha. Musel se to dozvědět.
Jo, já jen nechápu tebe.
Doufala jsem, že zrovna ty to pochopíš.
Víš dobře, jak se ke mně tenkrát Katrine chovala.
To s tím nemá co dělat. Do toho mě netahej.
-Víš, že mám pravdu. -To jsi vážně tak sebestředná?
Bylo mi 17. Možná jsi říkala něco o tom, že pojedeš do Kodaně,
ale pak mi jednou z ničeho nic místo tebe otevřela tvoje máma.
Jednoduše jsi zdrhla. Ani ses nerozloučila!
A já tě teď mám hájit?
Nejdřív si ukliď vlastní svinstvo!
-To je něco jinýho. -V čem je to jiný?
Farmář ti slíbí pět táců, ale ty musíš zaplatit tisíc, aby tě vzal.
S tou hostinou jsme se piplali tak dlouho, Lauro!
Proč se zlobíš na mě? Musíte vědět, co je Katrine zač.
-Mluvíš o ní jako o kriminálníkovi. -Jo. A podle tebe patří do vězení.
-Omlouvám se. -Ty se přece neomlouvej, Janniku.
Ještě že tě mám, abys mi vysvětlila, jak to všechno je.
-Mami, já přece... -Já totiž asi ničemu nerozumím.
Myslíš si, že jsem úplně blbá!
Katrine!
Musíš se vrátit a napravit to.
-Neseď tu, jdi se omluvit! -Zkazila jsi mi svatbu, krávo blbá.
-Myslíš si, že jsi středobodem světa! -Klidně.
Stejně tě všichni nenávidí. Nikdo tě tu nechce!
-Cos to řekla? -Říkám, že tě tvá rodina nesnáší.
Nenávidí tě, Lauro. Dokonce ani máma tě nemá ráda.
Dej mi můj prsten. Dej mi ho.
-Ne. -Dej mi ho!
Přestaň, Lauro. Je můj.
Nech toho, Lauro. Přestaň.
Ne, přestaň.
Slez ze mě.
Celý se to podělalo. Jinak bych ty prachy nikdy nevzala.
Všem jsem řekla, že si šaty ušiju, jenže pak se to prostě podělalo.
To neomlouvá, že jsi mámu okradla.
My jsme doma měli akorát velký kulový.
V pokoji se mnou bydleli dva nevlastní bráchové.
Zato ty jsi měla vlastní pokoj a svoje stereo.
Vy jste doma večeřeli spolu. Celá rodina.
A byla u vás sranda.
Pamatuju si, že si Iver jednou cpal do uší klobásy.
A když jsme tam seděli u večeře,
tak jsem... já nevím...
měla jsem pocit, že tam chci zůstat navždycky.
Nic nezvládám.
Umím být jen Jessičina máma a Jannikova žena. Možná.
-Být Jannikova žena je pěknej výkon. -No jo, Lauro.
Já vím, že Jannik je tak trochu...
Vždyť víš, jakej je. Já nevím.
Já ho prostě miluju, do prdele.
-Musíš se tam vrátit. -Takhle ne, vypadám jako kus hnoje.
Au. Do prdele.
Asi jsem si podvrkla kotník.
Dej mi to.
Tak. Teď jsi hezká dost.
Jseš si jistá?
Jo.
Pojď, dáme si panáka. Co chceš? Vodku?
-Mohla si ty prachy půjčit. -Určitě. Já to nechápu.
-Jessinko! -Mami!
Omlouvám se, zlatíčko. Já jsem nechtěla brečet.
Jen je toho na mě trochu moc.
-Miluju tě. -Já tebe taky.
Můžeš pak zahrát "Let Your Fingers Do The Walking"?
-Je to Jannikova oblíbená písnička. -Ne.
Dýdžej z Buranova.
-Kde jsi byl? -Kde jsi byla ty?
No... Já jsem se poprala.
Ty ses poprala? S kým?
S Katrine. Bylo to děsný. Ani nevím, jak se to stalo.
-Už je to dobrý. -Co se sakra děje?
Půjdu si nahoru zabalit a vyrazíme domů.
Jo. Jen se potřebuju rozloučit, jo?
Pět minut.
Neviděl jsi mámu?
Já jen, že jedu domů.
Nechci se sebrat a odjet bez rozloučení... zase.
-Tak to přiznáváš? -No... Prostě...
Davide, to kvůli tobě jsem tu zůstávala tak dlouho.
-Byl jsi můj jedinej kámoš. -Nebyl jsem kámoš, ale tvůj kluk.
Jo. Chápu, že jsi na mě naštvanej.
Nejsem naštvanej. Jen s tebou bývala větší sranda.
Možná si to pamatuju špatně.
Jako když "za starých časů bývalo počasí lepší".
Ne, pamatuješ si to dobře. Bývala jsem zábavnější. Pořád jsem.
Fakt.
-Pamatuješ si Loppenberga? -Jo.
Loppenberg.
Loppen-Loppenberg!
No tak! To je ono?
Měla jsi... Taky jsi... Měla jsi křivý nohy.
-Už tam skoro jsme. -Zatancuješ si s Loppenbergem?
Jo!
Loppenberg!
Co tu proboha vyvádíš?
To je taková postava. Loppenberg. Naši mi tak říkali.
-Pojď se mnou ven. -Neblbni.
Tak pojď.
-Ty se cítíš trapně? -Děláš si srandu z postiženejch!
Nedělám, jen jsme se bavili.
-Jsi normální? To zábavný není. -Neblbni.
-Mám o tebe starost, Irino. -Protože tancuju a dělám kraviny?
-Dělám si starosti už od včerejška. -Nechovám se, jak bys chtěl?
Ne, vůbec tě nepoznávám.
Jako bys byla někdo jinej.
-Nasedni, jedeme domů. -Ne.
Klidně si jeď za tou blbou Ayou.
Nerozpakuj se. Tak jsme se dohodli. Vrať se za ní.
On odjel?
Jedeš taky domů?
Ne.
Jannikova oblíbená písnička!
Co kdybych se tenkrát neodstěhovala?
Tak bysme se dneska brali my dva.
-Myslíš? -Ne, unudila by ses k smrti.
Líbat bysme se neměli.
-Já nemůžu. -Ne, ne...
-Miluju někoho jinýho. -Nemusíš to vysvětlovat.
-Tak tu tak nestůj a... -Ne, ne, já jen...
Lauro.
Jako dítě ses uměla příšerně naštvat.
Jannika stačilo poslat do garáže, vrtal se tam v motorce.
Ty jsi ale taková nebyla.
Já nevím... S tátou jsme...
Ne že bysme nechtěli nebo...
My jsme nevěděli, co s tebou.
Já vím, vždycky jsem tě opravovala a věděla všechno nejlíp.
-To je v pořádku. -Ne, není to v pořádku.
Nikdy mě nepřestávej opravovat.
Až přestaneš, budu vědět, že ti na starý mámě přestalo záležet.
Ty se umějí pořádně bavit. Tak to má být.
Víš, že támhleta obluda je náš svatební dar? Balení byla fuška.
Proč jsi mě nikdy nenaučil řídit traktor, tati?
Traktor? Ten radši necháme na Jannikovi.
Ty zato víš leccos, čemu my ostatní nerozumíme.
Ten výhled...
-No jistě. -Pojďme se podívat sem.
Tahle místnost je o něco větší. Je to ložnice.
S výhledem na západ...
České titulky Marta Bartošková Iyuno-SDI Group 2022