Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
"Danemarca rurală."
"Danemarca rurală" nu există cu adevărat.
Pentru mine, centrul lumii este acolo unde locuieşti.
Tărâmul copilăriei este acolo unde creşti.
Există ploaie, soare, cai în vântul de est.
"Rural". Ce înseamnă asta ?
Desigur, tu vorbeşti dintr-o perspectivă foarte romantizată.
Copilăria mea în Danemarca rurală a fost îngrozitoare.
Cartea ta "Poveşti rurale" îmi aminteşte de o versiune provincială
a cărţii lui Morten Pape, "Planul". Ce te-a determinat s-o scrii ?
Cred că am evitat mult timp s-o scriu, am păstrat distanţa,
dar e o tranziţie necesară înainte să pot scrie altceva.
Trebuie să admit că mi-e teamă să mă întorc la locul faptei.
Nu contează cât de mult transpun în ficţiune, nu-mi place să merg acasă.
PERSONA NON GRATA
Bună, Laura !
Vai de mine ! Arăţi foarte diferit.
Ce i-ai făcut părului tău lung şi frumos ?
Mie îmi place cum arată aşa.
- E foarte scurt. - Da.
- La spate e tuns băieţeşte. - Da.
Jannik a fost foarte implicat în pregătirea nunţii.
- Şi Cathrine a ajutat. - Ei bine, doar e nunta lor.
- Presupun că Mogens face mâncarea. - Da, desigur.
Nu-mi vine să cred că e încă aici.
S-au închis multe locuri. Perspectivele nu sunt prea bune.
După ce s-a deschis magazinul ăla mare lângă autostradă.
Deci se mai întâmplă câte ceva şi pe-aici.
- Cineva mi-a spart magazinul. - Serios ?
- Da. - Ce poţi fura dintr-o florărie ?
- Patru mii de mărci în monede. - Nu !
A trecut acum ! De ce oamenii nu se poartă frumos ?
Mereu au fost şi oameni de-ăştia prin locurile astea.
- Ar trebui să fie toţi la închisoare. - Nu, mamă.
În loc să deranjeze oamenii în felul ăsta.
Asta nu ar ajuta. Ar fi catalogaţi drept delincvenţi.
- Dar asta sunt ! - Dar apoi nu se mai pot dezvolta.
Trebuie să se reintegreze în societate, dar asta e greu
dacă eşti tânăr, izolat şi considerat un ratat delincvent.
- Cred că nu suntem de acord. - Nu asta e ideea.
E dovedit că nu e benefic societăţii ca tinerii să fie băgaţi la închisoare.
Atunci, n-o să mai spun nimic. O să tac, şi gata.
E minunat că toată lumea ajută.
De unde au comandat tortul ?
De pe strada principală. De unde altundeva ?
A trecut aşa de mult timp de când n-ai mai fost acasă, Laura...
- Mamă, te rog, spune-mi Irina ! - Nu ţin minte numele ăsta ciudat.
Dar mi-am schimbat numele acum mult timp.
Nu am voie să-ţi spun Loppenberg. Acum nu mai pot să-ţi spun Laura.
Numele meu nu mai este Laura.
Înţeleg că e dificil, dar aş fi fericită dacă ai încerca.
Dar ţi-am pus numele după străbunica ta, Laura.
- Acum mi-am schimbat numele. - Iar eu nu înţeleg asta.
Bine. Intră. Mă duc să iau nişte cartofi.
Eu nu am cunoscut-o pe străbunica Laura, da ? Mamă !
POVEŞTI RURALE
A venit tatăl tău !
- Bună ! - Bună !
- Ea cine este ? - E fiica lui Cathrine.
- Bună, scumpo ! - Bună !
- Jannik ! Iei o sacoşă, te rog ? - Sigur.
- Bine ? - Sunt grele.
- E Cathrine ? - Ce vrei să spui ?
Acea Cathrine ?
Erau aşa de mulţi oameni la magazin...
- Bună, Jane ! - Bună !
Chiar te-ai tuns scurt ! Bună şi ţie !
- Arată grozav ! - Da.
- Mulţumesc. - Şi ai un nume nou. Irine ?
Irina.
- E pseudonimul de scriitoare ? - Poftim ?
Ştii tu, pseudonimul de scriitoare.
Se poate spune şi asta, da.
- Nu arăţi ca o Irina. - Nu, dar ăsta e numele meu acum.
- Acum vii din estul Europei ? - Jannik ! Numele astea sunt grozave.
Nu multe fete din Danemarca au numele Jessica. Nu, scumpo ?
De la Carrie, din "Totul despre sex". Sarah Jessica-Parker.
Nu ai văzut "Totul despre sex" ?
- Nu. - De ce nu ai spus nimic ?
- Ce să spun ? - E Cathrine.
- Care e problema cu Cathrine ? - Ce vrei să spui ?
M-a hărţuit toată viaţa.
- Nu. Tu nu ai fost hărţuită. - Poftim ?
De ce nu mi-ai spus că Jannik se căsătoreşte cu ea ?
- Scria pe invitaţie ! - Scria doar "Cathrine".
- De ce nu m-ai sunat, să-mi spui ? - Tu de ce nu suni din când în când ?
- Am încercat. - Ba nu, Laura !
Acum eşti acasă şi suntem fericiţi să sărbătorim această nuntă.
- Da, dar poate fi dificil... - Nu ! Trebuie să pregătesc cina.
- Ce faci aici ? - Ce ţi se pare că fac ?
- Sudezi ceva. - Să pun la tractor.
- Văd. "Proaspăt căsătoriţi". - Nu.
O să scrie "Destinaţi să se căsătorească".
- Şi pun nişte conserve goale. - Drăguţ !
Drăguţ.
- Unde ţi-e părul ? - Petrecerea burlacilor a fost dementă.
- Cathrine e furioasă. - Cum ai putut să faci asta, Jannik ?
Nu a fost ideea mea ! Băieţii au venit cu aparatul...
Cum poţi să te căsătoreşti cu Cathrine ?
Nu ar fi fost o idee bună să vorbeşti şi cu mine despre asta ?
Ce-ţi pasă ţie ?
Nu s-a isterizat din cauza cărţii mele ? Jumătate din carte e despre ea.
- Nu. - Nu ?
Dar tu ? Pur şi simplu nu-ţi...
- Sincer, Jannik. - Nu ştiu. N-am citit-o.
- Chiar nu ai citit-o ? - Nu. Ştii şi tu asta.
Eu şi cărţile... Îmi ia o veşnicie să citesc nişte benzi desenate.
Ei nu au citit-o !
Şi asta nu e bine ? N-ar trebui să te bucure asta ?
Desigur. Asta e bine.
E ciudat. Şi să-l văd pe fratele meu cu Cathrine...
- E total aiurea. - Nu lăsa asta să te afecteze !
- Ştiu. Da. - Sună-mă mai târziu !
Pa !
Cina e gata !
Totul e mai viril când ai jante din aliaj.
Aici Pop FM. Muzică grozavă şi variată !
Bună, tată !
- Ai grijă să nu te murdăreşti ! - Da.
Ce are ?
Nu se poate decide.
- În legătură cu viţelul ? - Da.
Nu poate evita asta. Trebuie s-o facă.
- Mama spune că e gata cina. - Desigur.
Jannik prepară băutura pentru nuntă. Dar eu scot ardeii iuţi,
pentru că nu ar trebui să fie doar pentru bărbaţi !
- Şi femeile pot să bea ceva picant. - Da. Desigur.
Aşa cum pot avea părul scurt.
Îţi trebuie ceva curaj ca să te tunzi scurt.
Am rămas cu o sensibilitate de când mi-ai făcut chestia aia.
Nu ştiu despre tine, dar eu am crescut.
Am stat toată ziua să fac asta.
Am făcut totul aşa cum ai spus tu, Jane !
Şi le-am spus: "Da, o să vi se pară oarecum..." Vrei şi tu ?
"... neconvenţională, dar această chiftea e grozavă !"
- Şi nu le-a plăcut ? - Am deschis cuptorul şi le-am scos.
- Ce crezi că s-a întâmplat ? - Le mâncase câinele ?
Da, la naiba ! Nenorocitul le mâncase !
- Şi nu aţi avut mâncare pentru ei ? - Nu. Nu aveam nimic !
Îmi pare rău, dar cineva a închis radioul.
- Nu am putut să le bag în ţarc. - Credeam că muzica le stresează.
Nu. Când se obişnuiesc cu ceva, nu mai vor să schimbe.
Nu pot să schimb postul. Trebuie să fie Pop FM. Cartofi ?
- E o problemă cu mâncarea ? - Nu, e în regulă.
- Vrei nişte carne ? - Nu, mulţumesc. Nu mănânc carne.
- Atunci, ce să-ţi pregătesc ? - Nimic. E în regulă.
- Nu, o să găsesc eu ceva. - Nu-ţi face griji !
- Pune nişte sos. - Nu.
- Dar nu are carne. - Dar are smântână.
- Da. - Nu mănânc produse animale.
- Poftim ? - Dar din asta ne câştigăm traiul.
Mâncai tone de carne. Îţi plăcea foarte mult !
- Acum ştiu mai bine. - Şi trebuie să ne simţim prost ?
Nu discuta despre ce mănânc eu. Nu te băga în treburile mele.
Pământul e la un pas de o criză...
- Iar începe ! - Nu e greşit să vorbesc despre asta.
Să ne strici dispoziţia e greşit ! Mama a gătit ore în şir.
Nu are de-a face cu mama. E vorba despre mediu.
Contează dacă noi sau vecinii am cumpărat astea ?
- Oricum animalul e mort ! - Există cartofi şi legume.
- Şi tu mâncai, dar acum e greşit ! - Ar trebui să te gândeşti la asta.
De ce ar trebui să facem noi ceva ? SUA şi China sunt marii poluatori.
Jannik, trebuie să ai şi tu o părere. Tu ce vrei ?
- Nu e vorba că nu-mi pasă. - Încetaţi amândoi !
Să nu mai vorbim despre tâmpenia asta cu mediul.
Eu vreau să aud cum îţi merge ţie ca scriitoare, Irina.
- Totul merge bine. - Şi scrii ceva ?
- Da. - Un roman ?
- E un experiment literar. - Sună interesant.
- Şi câştigi bine ? - Nu despre asta e vorba.
- Jussi Adler face mulţi bani. - Mă descurc şi fără bani.
Probabil că eşti susţinută. Noi muncim şi ne plătim impozitele.
- Mamă, eşti bine ? - Îmi pare rău.
Nu-ţi cere scuze ! Avem o mulţime de pahare.
Jane, nu poţi să ridici lucruri aşa de grele.
- Artrita s-a agravat ? - Nu.
Ba da. Iei multe pastile. E ceva serios.
Toate aceste pastile pot fi toxice, mamă.
- Trebuie să se facă bine. - Dar pot fi multe...
O să găsim alte pahare. Tata ştie unde sunt.
Unde e el ? Iver ?
Ţi-a povestit Jannik cum m-a cerut în căsătorie ?
A fost la o cină romantică. Eram la un restaurant.
Şi am cerut un desert, un...
- Cum se numeşte, dragule ? - Creme brulée.
Şi ca s-o mănânci trebuie să-i spargi crusta.
Şi am văzut ceva ce strălucea.
- Şi a apărut inelul. - Vai de mine !
Nu-mi vine să cred.
Chiar ţi-a venit ţie ideea asta ? Ce original, Jannik !
I-am spus lui Jane că e cel mai frumos inel pe care l-am avut vreodată.
Sunt onorată că mi l-ai dat mie, Jane. Ia uite !
E inelul tău de logodnă, mamă ?
- Stătea degeaba în sertar. - A fost al străbunicii tale ?
Da, al străbunicii Laura. Apoi, al bunicii, apoi, al meu.
Apoi m-am gândit că îl pot avea Jannik şi Cathrine.
- Mereu ai spus că mi-l laşi mie. - Nu îţi plac bijuteriile mele, Laura.
Aşa este. Nu e genul meu. Nu e deloc stilul meu.
În fine, eu îl ador.
Benjamin Bang, felicitări pentru cartea despre schimbările climatice !
Nu e doar un roman. E o artă care îl înconjoară.
Schimbările climatice nu trebuie considerate ceva academic.
Trebuie să le vizualizăm, să înţelegem consecinţele.
Şi nu ai făcut asta singur. Ai implicat şi un artist.
Trebuie să vă spun că Asger nu mai vorbeşte.
El se exprimă numai prin artă. Eu respect asta foarte mult.
Şi cum v-aţi înţeles asupra felului în care va arăta proiectul ?
- Ea e iubita mea, Irina. - Bună !
- El e Mike. O ştii pe Hanne. - Mă bucur să te văd.
- E foarte frumos, Benjamin. - Irina, ea e Aya.
Ţi-am citit cartea. E fantastică. Povestea ta m-a impresionat.
Mă bucur să aud asta. Benjamin mi-a zis că şi tu scrii.
Sunt la prima carte. O să vedem. Mă bucur că Benjamin mă ajută.
- Nu pot să fac prea multe... - Da.
Nu. Tu eşti foarte talentată.
Cine naiba aduce flori la o expoziţie despre schimbările climatice ?
Bună ! Mă bucur să te văd !
- Interviul tău a fost foarte bun. - Da ? Mulţumesc.
- O să publici ceva nou ? - Lucrez la asta.
Probabil că nu e treaba mea. La naiba, o să-ţi spun, şi gata !
Zilele trecute l-am văzut pe Benjamin cu o fată, la un bar.
- Erau foarte apropiaţi. - Nu...
- Chiar foarte apropiaţi. - E în regulă.
Eu şi Benjamin avem o relaţie deschisă.
Nu ştiam. Mă bucur că mi-ai spus,
pentru că, de fapt, se sărutau.
Nu ştiam dacă să-ţi zic sau nu, dar meriţi să ştii.
Nu suntem proprietatea celuilalt. Înţeleg că alţii nu pot funcţiona aşa.
Dar pentru noi este exact ce trebuie.
Şi avem încredere unul în celălalt când vine vorba de iubirea dintre noi.
Pare aşa de frumos... Poate că ar trebui să-i sugerez asta iubitului meu.
- Anxietatea privind mediul l-a tulburat. - În ce fel ?
Nu mai are erecţii. E pur şi simplu impotent.
- Îmi zice: "Care mai e rostul ?" - Ei bine...
Într-un fel are dreptate. Ştii ce zic ?
Cred că e o idee proastă. Poate că nu ar trebui să mă duc.
- Nu ar fi în regulă ? - Înţeleg că e dificil.
Dar, dacă va exista o confruntare, trebuie să-i faci faţă.
Cunosc acest sentiment. Şi eu sunt din Jutland !
Sigur că da, tu vii dintr-o casă cu pian.
Şi părinţii tăi sunt universitari. Nu e acelaşi lucru.
Chiar şi aşa ! Dar trebuie să crezi că acest fond
e puterea ta artistică. Oamenii simt asta.
Crezi că e uşor să fii un scriitor care a avut o copilărie fericită ?
Încetează ! Ia-ţi gheţarii, ca să mergem acasă.
Ştiai că anxietatea climatică te poate face impotent ?
- Cui i s-a întâmplat ? - Iubitului Emmei.
Impotent din cauza anxietăţii generate de schimbările climatice ?
- Da, Jane. Ai crampe. - Ciudat. N-am avut niciodată.
- Pastilele nu te-au ajutat ? - Ce se întâmplă ?
- Nu e nimic. - Tu ai făcut astea singură ?
Ţi-am spus să ai grijă. Nu face nimic cu mâinile.
- Şi lasă floricelele astea ! - Asta e treaba mea.
Da, am rugat-o pe Laura... sau Irina să mă ajute.
- Putem să uităm de ele. - M-a ajutat de atâtea ori.
- Jane, pot să le fac eu. E în regulă. - Dar ai destule de făcut.
- Cathrine îşi face rochia de mireasă. - Atunci, eşti ocupată.
O să ne ocupăm noi. Nu-i aşa, mamă ? Le facem noi.
Nu le da asta găinilor. E orez.
Trebuie să arunci cu el în mama ta mâine, la biserică.
Ca să fie fertilă, ca să ai un frate sau o surioară.
O mică Miranda sau Samantha.
- Mama ta se poartă frumos cu tine ? - Da.
- Dar uneori ţipă la tine, nu ? - Nu.
- Uneori e răutăcioasă ? - Nu.
- Bună ! - Bună !
- A trecut o vreme. - Încă asculţi D-A-D !
- Tu nu mai asculţi Nirvana ? - Nu e acelaşi lucru !
Ce mai faci ? A trecut mult timp.
- Eşti neschimbată. - Nu spui nimic de părul meu ?
- Nu. - Toată lumea comentează.
- Nu pot să cred că ai scris o carte. - Da, este...
Şi este despre nebunii de aici ?
Da. Dar nu-ţi face griji, nu e nimic despre tine.
Nu ai scris nimic despre tipul care era grozav în pat ?
- Data viitoare. - Bine.
Şi altceva ? Cu ce te ocupi ?
- Lucrez la restaurantul Flacăra. - E un loc drăguţ ?
- Da, dacă îţi place bufetul. - Nu. Îţi place să lucrezi acolo ?
Da, e un loc simpatic.
- Eu sunt fata cu florile, deci... - Ca pe vremuri.
Eu sunt omul cu berea, cu scaunele, cu cablurile...
- Jannik nu face nimic. - Are multe pe cap !
- Mi-a făcut plăcere să te văd. - De asemenea. Ne mai vedem !
- Asta numesc eu bijuterii. - Lui Cathrine îi plac.
- Şi sunt mov. - Sigur că da.
Ai încercat nişte ulei de canabis pentru artrită ?
- Canabis ? Nu, mulţumesc. - Canabis medicinal.
E un ulei. Nu e ca şi cum ai fuma şi te-ai droga.
- Poate că te-ar ajuta. - Nu vreau, Laura.
- Nu vreau. - Ar putea să te ajute.
Ţine asta, te rog !
- Îl recunoşti, Laura ? - Da, desigur.
Cum au spart magazinul ? Au spart geamul ?
Nu, asta e partea jenantă. Când am venit, nu era încuiat.
Uşa era deschisă. Sunt o toantă.
Tinerii pleacă din acest oraş.
Suntem numai noi, bătrânii, care rămânem în urmă.
Aşa că fac numai jerbe funerare ! Numai din cauza supermarketului.
Aceea e masa pentru decoraţii. Vrea să fie două-trei pe masă.
- Tu ai făcut asta ? - Nu, Cathrine a făcut-o.
- Ai o tejghea nouă ? - Ei bine...
Îţi aminteşti tejgheaua mică pe care vindeai bilete de loto ?
- Vindeai multe, Laura. - Cumpărai jumătate dintre ele, mamă.
Nu, pe unele le cumpăra tata. Erai fericită când vindeai multe !
Citeai cărţile cu "Narnia". Nu-ţi păsa de clubul de lectură.
De ce crezi că se întâmpla asta ?
De ce crezi că îmi petreceam timpul aici ?
Bună ! Aici eraţi !
Florile tale sunt foarte frumoase.
Poate că am exagerat, dar m-am temut că am comandat prea puţine.
Tu le-ai comandat ? Nu înţeleg. Acum lucrezi aici ?
Da. O să preiau eu florăria începând din această toamnă.
Prefer s-o preia un membru al familiei în loc s-o închid.
Nu le pune aşa. Se vor răsturna pe drum.
De obicei, le pun aşa.
- Ai putea, dar prefer să n-o faci. - De ce nu le pui cum am spus eu ?
- Pentru că se vor răsturna ! - Încetează ! Vor fi în regulă.
Încetează !
Bine, oricum nu-mi pasă.
Bine. O să facem cum vrei tu. Laura lesbiana !
Chiar ai spus asta ?
De când ai venit acasă, ai stricat cheful tuturor !
Crezi că eşti importantă ! Mi-e milă de mama ta.
- Să nu uităm să închidem uşa ! - Poţi lua cheile mele.
- Nu, le am pe ale mele. - Dă-te la o parte ! Iau furgoneta.
Laura, urci şi tu cu ea ?
- Putem să le ducem înăuntru. - Da.
Nu ! La naiba !
S-au rupt...
Dacă nu le pui cum trebuie, se răstoarnă.
- Eu nu le-aş fi pus aşa. - Te-am văzut, conduceai ca o maniacă !
Ştii ceva ? Las-o baltă !
- Eşti nebună ? - Scumpo !
Ştii că e anxioasă cu privire la ziua de mâine.
Şi apoi o acuzi... E nervoasă.
Nu vreau s-o ascult. A fost foarte rea cu mine, da ?
- Poftim ? - Întotdeauna a fost aşa.
Voi aţi ales să uitaţi de toate astea.
Nu m-aş mira să-ţi fi furat ea banii din magazin.
Ea e singura care are cheia, în afară de mama.
Tu îţi dai seama de ce o acuzi ?
- Eu spun doar... - Calmează-te !
- El cine este ? - E Benjamin.
- El e Benjamin ? - Bună !
- Dacă nu încetezi cu asta... - Ea fura multe când eram copii.
- Nu vreau să aud ! - Să-l salutăm !
- Bună ! Benjamin. - Bine ai venit !
Mulţumesc că m-aţi invitat. E pentru dumneavoastră !
- Nu trebuia să te deranjezi ! - Nicio problemă.
- Trebuie să foloseşti asta, da ? - Da.
Eşti furioasă. Ai aceste emoţii legate de Cathrine.
- Foloseşte-o creativ ! - Da.
Arăţi drăguţ aici.
- Îţi aminteşti ? Împlineai zece ani. - Nu trebuie să-i spui povestea asta.
A trecut ceva timp.
Fetele nu se înţelegeau deloc. Ştii ce prostuţe pot fi.
Erai furioasă ! S-a dus în camera ei şi şi-a făcut bagajele.
Apoi a fugit de acasă !
A hoinărit pe câmp. Da.
Avea un temperament puternic.
Bună !
- Au instalat roata ? - Nu. Mai e nevoie de un om.
- Da, desigur. - Şi mută-ţi maşina ! Blochează drumul.
- Tată ! - Nu trece tractorul.
- O să fiu în staul. - Desigur.
Mi se par foarte drăguţi.
Mi-era teamă că va fi mai rău. Locul e plăcut.
- Nu putem să plecăm ? - Sigur...
Eu sunt David. Ce ochelari grozavi !
- Sigur. Ai mei sunt la fel. - Da. Nu-i aşa ?
Sunt exact la fel. Ce amuzant !
Acum suntem trei bărbaţi ! Poţi să iei una dintre frânghii ?
Şi arunc-o încolo ! Laura, arunc-o pe aia dincolo !
- Dacă iei... - "Laura" ?
- De ce i-ai spus "Laura" ? - Tu nu ştii, desigur.
Numele meu este Laura. A fost... până l-am schimbat în Irina.
Numele tău e Laura ?
Îmi pare rău că nu ţi-am spus. Pentru că nu mă gândesc la asta.
E în regulă. Hai să...
- Vai de mine ! - Ridic-o acolo !
- Aşa ! - Ia-o pe cealaltă !
- Să iau şi eu una ? - Nicio problemă. Mă descurc.
Eşti sigur ? E mai grea decât pare. Ţine-le pe ambele !
La trei ! Gata ? Încetişor ! Unu, doi, trei !
- Era mai grea... - Benjamin, trage !
Trage-le pe amândouă. Foloseşte-ţi propria greutate !
Nu stă drept. Trage de una. Mai las-o pe cealaltă !
- Care anume ? - Cea dreaptă. Stânga.
- Trage, foloseşte-ţi greutatea ! - Uită-te la roată !
- Iubitule, trage de aia... - Aveţi grijă !
- Stai pe pânză. - Încetează !
- Nu trage de aia... - Slăbeşte-o puţin !
Nu funcţionează.
- Trebuie s-o punem pe masă. - Jannik, serios !
Va fi în regulă. Benjamin o va ajusta.
- Încercăm din nou. Eşti bine ? - Da.
E al naibii de primitiv. E primitiv !
Nu e aşa de grea. Nu e vorba de greutate, ci de tehnică.
Fratele tău şi David se simt ameninţaţi de un bărbat ca mine.
- Nu cred că sunt aşa de intuitivi. - Sigur că sunt !
Trebuie să mă pună la punct. Nimeni nu le ameninţă poziţia aici !
E prea mult pentru mine ! Mă duc sus.
I-am promis Ayei că mă uit la nişte chestii. Mă duc sus.
- Jannik, fii amabil cu Benjamin ! - Ce vrei să spui ?
Ştii ce vreau să spun.
Nu ar trebui să fii amabilă cu Cathrine ?
- Nu trebuia să spun că e o hoaţă. - Mereu te uiţi de sus la alţii.
Nu am vrut...
Poate că eu nu port hainele potrivite şi nu votez un partid alternativ idiot
şi nu fac sex cu bărbaţi şi cu femei şi cu animale.
Dar mă descurc. De fapt, sunt chiar fericit.
Să nu-ţi pară rău pentru mine, la naiba !
Eu nu fac sex cu animale, Jannik.
- Tu ştii... - Nu.
- Ştii ce vreau să spun. - Nu ! Ce răutăcios eşti...
- Şi tu eşti de la ţară. - Tu locuieşti aici !
Da. Mi-am găsit o femeie. S-a terminat cu animalele !
Trage !
Îmi amintesc că, pe vremuri, Cathrine locuia cu o familie adoptivă.
- A fost cancerul, nu ? - Da.
Ar trebui să ne apreciem părinţii cât sunt în viaţă.
Unde s-a dus Benjamin ?
Avea de lucru. E mentor pentru un alt scriitor.
Atât timp cât se poartă frumos, eu sunt fericit.
Altfel, îl baţi, nu ?
Nu. O să "discutăm" puţin cu el. Trage !
- Ţi-l aminteşti pe iubitul Camillei ? - Da, sigur !
Avea multe aventuri. Apoi i-am făcut o vizită
şi nu şi-a mai făcut de cap.
- Şi Benjamin are multe aventuri. - Poftim ?
Da.
- Poftim ? - Ce ai spus ?
Avem o relaţie deschisă. Nu te duce la el cu huliganii tăi.
Nu pot să cred că voi aţi fost împreună. Sunteţi total opuşi.
Tu ai o relaţie deschisă şi el nu face sex.
- Aşa este, David ? - Nu.
Ba da ! Când îi place cineva,
nu se ţine de prostii. E ca un călugăr.
- Nu vreau să vorbesc despre asta. - Cine îţi place ?
- O chelneriţă de la restaurant. - Şi ieşiţi împreună ?
- Nu, n-a făcut nimic. Un poponar ! - Jannik, idiotule ! Nu spune "poponar".
- Invit-o în oraş, David. - S-o luăm încet.
Poţi s-o mai zici o dată. Mai încet de-atât nu se poate.
Ea nu ştie că sunt într-o relaţie care merge încet. Spune-i şi ei !
- Fă cum spune doamna ! - Lasă-l în pace !
Hai !
- Scrie-i un mesaj ! - Trage !
Da !
Bine aţi venit la discoteca Jessica !
Vom decora mesele pe muzică.
Tu eşti majoră ? Nu contează ! Intră !
Dansează ! Aici e doar pentru copii. Cine e bătrâna asta, Jessica ?
- Sunt ale tale ? Pot să încerc ? - Da.
Ştii că Laura poate să imite un animal, o creatură excentrică ?
Pe Loppenberg. Roag-o pe Laura să-ţi arate.
A trecut mult timp. Nu ştiu dacă mai pot face asta.
Ba da, poate, Jessica ! Doar glumeşte.
- Ar face-o fericită pe Jessica. - Da, dar... Răutăciosule !
Nu-mi amintesc cum era Loppenberg.
Ce se întâmplă aici ? Ce-i cu toate astea ?
- La ce te referi ? - De ce arată aşa ?
Ca să fie frumos.
Bine. Ce sunt chestiile astea verzi ?
Ca să umple vaza, să compenseze pentru florile pierdute.
- Nu arată frumos, Cathrine ? - Nu. Voiam ceva simplu şi mov.
Deja făcusem unele decoraţii. De ce seamănă cu nişte boschete ?
- Nu, e în regulă... - Ce frumos arată totul !
- Arată groaznic. - Ce vrei să spui ?
Florile, Jannik ! Nu sunt cum voiam eu. Aveam o idee foarte clară.
- Vrei să le schimbăm, Cathrine ? - Nu, arată grozav !
Scumpo !
E în regulă ! Să rămână aşa !
Sincer, tu crezi că arată frumos ?
Ei trăiesc aici într-o lume complet diferită.
Nici măcar nu colectează selectiv gunoiul.
Nu, sigur că nu.
A fost o prostie să mă enervez din cauza roţii.
- Da. - M-am enervat. Era o prostie.
De obicei nu mă ating astfel de chestii.
Am scris cinci romane. Jannik nu se poate lăuda cu asta.
Nu, dar el e dislexic.
Înţeleg de ce ai fugit din acest loc
şi de ce noi doi n-am fi putut să fim fericiţi aici.
Cum de nu am văzut aşa ceva până acum ?
Lucrurile astea moderne sunt grozave.
Ăsta e internetul. Poţi găsi absolut orice.
Irina, Benjamin, aveţi nişte mâncare vegetariană în cuptor.
- Cred că e şi fără gluten. - Mulţumesc, mamă.
Cathrine a găsit interviul cu tine, Laura.
- Chiar vreţi să vedeţi asta ? - Sigur că da !
Nu. Eu nu cred că ar trebui să-l vedem !
Uită ! Părul tău e aşa de frumos...
... Danemarca rurală nu e ceva nou. "Acasă" a fost mereu o identitate.
- Nu am chef să văd asta. - Linişte !
- Hai să nu ne uităm la asta ! - Linişte, Laura !
Uite ce frumos era părul tău lung !
Trebuie să ajungă la un final. Generaţiile trebuie să renunţe.
E asemenea secerişului.
Cum ai găsit curajul de a te rupe şi de a pleca ?
Întotdeauna m-am simţit ca un intrus.
Să rămân acolo nu a fost o opţiune.
A fost o evadare aşteptată. Copilăria mea a fost groaznică.
M-am simţit abandonată. Am fost hărţuită sistematic.
Părinţii meu nu au văzut asta, pentru că le-a lipsit curajul.
Pentru mine aceasta e Danemarca rurală.
Nu am un sentiment romanţat al întoarcerii acasă.
Nu vreau să mă întorc acasă. Am fugit din acel loc.
Oamenii de acolo nu pot evada. E un loc mort din perspectiva evoluţiei.
Nu putem să-l închidem ?
Nu am putut niciodată să trăiesc într-un loc ca Danemarca rurală...
Nu am vrut să spun asta.
E o discuţie în care se depăşesc limitele.
E o societate xenofobă, homofobă şi tradiţionalistă...
Ai dreptul la opinie. Ei iau lucrurile prea personal.
Nu fi...
Sunt bine...
Ştim că Iisus a spus că cei din urmă vor fi cei dintâi.
Am văzut oameni politici mincinoşi şi femei indecente.
Fii pierduţi, orbi,
discipoli neîncrezători, hoţi, chiar şi cei care n-au fost iubiţi
întotdeauna au fost chemaţi în faţa lui Iisus.
Şi cu ce surpriză !
Iisus nu i-a uitat nici pe cei orbiţi de norme şi prejudecăţi.
Peste tot, El a văzut potenţialul vieţilor noastre,
acolo unde nimeni nu a văzut nimic demn de interes.
El a deschis inimile oamenilor.
Jessica !
Nu călca pe rochie !
- Eu stau aici ? - Da.
O clipă ! Vino aici, alături de noi.
Acum suntem gata !
- Zâmbiţi acum ! - Zâmbeşte, scumpo !
- Ai şi tu văl ! - Da !
- E din cauza vântului. - Sigur !
Felicitări !
Nu aşa de tare !
- La revedere ! - Da !
Ce e cu telefonul ?
Aya se simte blocată, are nevoie de ajutorul meu.
- Trebuie să fie acum ? - Da, ştii cum este.
O s-o sun, să-i dau câteva idei.
- Bună, Laura ! - Bună, Sasha ! Jeanette !
- Laura ! - Te-ai îmbrăcat în alb azi.
Nu înţeleg. Nu se poartă alb la o nuntă.
- Nu ştiam asta. - Cathrine zicea că te-ai tuns.
- Arată drăguţ. - Diferit, în orice caz.
Poate arată ca atunci când mi l-a tăiat Cathrine. Ţineţi minte ?
Împlineam zece ani. Cathrine a spus că părul meu miroase a balegă.
I-a pus pe doi băieţi să mă ţină şi mi-a tăiat părul.
Nu mai ţineţi minte ? David, tu ţii minte, nu ?
- Ce anume ? - Când Cathrine mi-a tăiat părul.
Da, sigur.
Apoi a lansat un zvon, cum că aş fi lesbiană.
Aici, unde oamenii te-ar fi alergat cu o furcă !
Încetează, Laura ! Ce fel de comportament e ăsta ?
- Lasă-mă să te ajut ! - Nu, nu mă ajuta ! Taci !
Azi e ziua lui Jannik. Poartă-te frumos !
Nu poţi să-l laşi să se bucure de ziua de azi ?
- Vă rog, luaţi loc ! - Venim acum !
Nu vă faceţi griji, nu e un discurs !
Oameni dragi... şi Jannik !
Bine aţi venit la petrecerea din hambar ! Locul arată frumos.
Eu mă numesc David. Şi sunt cavalerul de onoare.
Altfel spus, joc în prelungiri. Fă-ţi şi alţi prieteni, Jannik !
Prima persoană care va lua cuvântul e mama mirelui.
Bună tuturor !
Nu am mai ţinut niciun discurs, dar pentru orice există prima oară.
Vreau să profit de ocazie ca să vă felicit.
Vă iubesc foarte mult !
E foarte frumos că aţi devenit o familie.
Cathrine arată minunat,
în rochia superbă pe care şi-a făcut-o singură.
Cred că e o glumă !
- Cathrine are multe talente... - Nu şi-a făcut singură rochia.
E minunat să vă văd fericiţi.
Cam asta a fost. Trăiască mirii !
Trăiască !
Ne-am strâns la o petrecere de nuntă,
Am fost invitaţi ca oaspeţi.
O să fie o zi atât de frumoasă,
O zi pe care ne-o vom aminti.
Cathrine e o fată minunată...
E periculos să fumezi aşa de aproape de căpiţe.
Nu-mi pasă. O să fie în regulă.
- Nu cred că am făcut cunoştinţă. - Nu. Karina.
Sunt verişoara miresei. Ai auzit, poate, de "verişoara Karina".
- Irina. - Nu, Karina.
Eu sunt Irina. Probabil că mă ştii drept "Laura lesbiana".
Aşa este. Îmi amintesc.
Care e treaba cu rochia ?
- E a mea. - A ta ?
A venit la mine disperată. Proiectul ei nu mergea deloc.
Nu ştie să croiască !
Aşa că i-ai dat vechea ta rochie de mireasă.
- Nu, am pus-o să plătească. - Cât ?
Pe măsură ce se apropie noaptea nunţii le dorim noroc.
Oare Cathrine a mai văzut aşa ceva ?
Nu-i promitem că se va face mai mare.
Jannik, Jannik !
M-am gândit că oricum scap de ea. Îmi trezeşte amintiri neplăcute.
- E tipic pentru Cathrine. - Da, tipic pentru Cathrine.
- Noroc ! - Felicitări !
Trebuie să vorbesc cu tine. Jannik, am avut dreptate.
- Tu ai mereu dreptate ! - Trebuie să vorbim.
- Sigur vrei să ştii ce am de zis. - Laura ! Ai depăşit limita.
Vreau doar să vorbesc cu tine câteva minute, da ?
Îmi doresc să nu fi venit !
Întoarce-te la fraierul ăla al tău şi lasă-ne în pace !
Da !
Noroc !
- Noroc ! - Noroc !
Bună tuturor ! Eu sunt sora lui Jannik, aşa cum, probabil, ştiţi.
O să fie un discurs foarte scurt. Felicitări mirilor !
Amândoi arătaţi grozav !
Şi aş vrea să te felicit pentru rochia ta frumoasă, Cathrine.
De fapt, ar trebui s-o felicit pe verişoara ta, Karina.
Pentru că, de fapt, ai cumpărat-o de la ea, nu ai făcut-o singură.
Dar nu e nicio ruşine în asta.
Doar că-mi doresc să nu fi furat bani de la mama mea ca s-o plăteşti.
Asta ai făcut, nu-i aşa ?
Ar trebui să adaug
că verişoara Karina a primit aceeaşi sumă care lipsea din florăria mamei.
Tu aveai cheia, deci puteai să intri foarte uşor.
E o nebunie faptul că poţi să ai aşa ceva pe conştiinţă.
Ea chiar îşi dorea ca tu să preiei florăria.
Aşa că sper că o s-o gestionezi cum trebuie.
Ea a lucrat acolo 35 de ani.
Asta e tot ce am avut de spus. Noroc tuturor !
- Noroc ! - Şi felicitări !
Tu ai luat banii ?
Hai să mergem acasă. Totul e aiurea. Şi tu pari stresată.
- Trebuia să spun ceva. - Sigur.
Ai făcut tot ce ai putut. Nu ar trebui să mergem acasă ?
Da. Sigur.
Iver ! E o vacă aici, afară...
De fapt, sunt două.
- Au venit de după colţ. - Ţi-am spus că sunt stresate.
Vino cu mine ! Veniţi !
Intraţi !
- E mai bine dacă mă duc şi eu. - Ce vrei să spui ?
- Vreau să ajut. - Eu încerc să te susţin.
Mereu mă laşi singur cu oamenii ăştia. Ţi se pare corect ?
Vreau să-l ajut pe tata. Apoi plecăm acasă.
Haide ! Pe aici !
Aşa ! Aşa e bine !
Haideţi !
Uşurel ! Aşa !
David !
Nici măcar nu mai vorbeşti cu mine ?
Jannik trebuia să afle.
- Eu nu te înţeleg. - Credeam că ai putea. Mai ales, tu.
Tu ştii exact cum s-a purtat Cathrine cu mine.
Nu am nimic de-a face cu asta ! Nu vreau să fiu implicat.
- Tu ştii că am dreptate. - Eşti egocentrică ?
Aveam 17 ani. Tu vorbeai despre cum o să te muţi la Copenhaga,
dar, într-o seară, mi-a deschis uşa mama ta, pentru că tu plecaseşi.
Nici măcar nu ţi-ai luat rămas-bun.
Şi acum vrei să te apăr ?
Nici măcar nu ştii ce să faci cu viaţa ta !
- Asta e altceva. - Cum aşa ?
Fermierul promite 5 000 de coroane, dar trebuie să plăteşti doar 1 000.
Am petrecut mult timp pregătind acest eveniment, Laura !
De ce eşti supărată pe mine ? Ar trebui să ştiţi cum e Cathrine.
- Nu e o delincventă. - Ba da ! Voiai să meargă la închisoare.
- Îmi pare rău ! - Jannik, nu te scuza.
Sunt norocoasă să te am pe tine, să-mi rezolvi toate problemele.
- Mamă, eu... - Probabil că nu înţeleg nimic.
Tu crezi că eu sunt proastă !
Cathrine !
Trebuie să te duci să rezolvi lucrurile.
- Ar trebui să-ţi ceri scuze. - Pleacă ! Mi-ai stricat nunta !
- Tu crezi că totul e despre tine. - Bine.
De fapt, toată lumea te urăşte. Nimeni nu te vrea aici !
- Ce tot spui ? - Familia ta te urăşte.
Ei te urăsc, Laura. Nici mama ta nu te place.
Dă-mi inelul ! Dă-mi inelul mamei !
- Nu. - Dă-mi inelul !
Nu, e al meu. Încetează ! Laura, opreşte-te !
Laura, opreşte-te !
Nu. Încetează !
Pleacă ! Lasă-mă !
Totul a mers prost. Altfel, nu aş fi luat acei bani !
Le spusesem tuturor că îmi fac singură rochia. Şi nu a ieşit bine !
Asta nu e o scuză ca să furi bani de la mama.
Noi nu avem nimic acasă.
Stăteam într-o cameră cu două surori vitrege.
Dar tu aveai camera ta. Şi aveai un casetofon cu boxe.
Acasă la tine, cina se lua în familie. Toată lumea, împreună.
Şi voi vă distraţi. Îmi amintesc
cum Iver îşi atârna cârnaţi la urechi.
Şi când stăteam împreună la masă,
m-am simţit... Nu ştiu.
Am simţit că nu mai vreau să plec de acolo.
Nu pot să fac nimic.
Ştiu doar să fiu mama Jessicăi şi soţia lui Jannik. Poate.
- E o provocare să fii soţia lui Jannik. - Da, Laura.
Ştiu că Jannik este aşa cum este.
Dar... nu ştiu.
Îl iubesc al naibii de mult.
- Trebuie să ne întoarcem. - Nu aşa. Arăt ca naiba !
La naiba !
Cred că am o entorsă.
Dă-mi mie aia !
Aşa ! Arăţi bine acum.
Eşti sigură ?
Da.
Vino ! Hai să bem ceva ! Ce ai vrea ? Vodcă ?
- Ar fi putut să împrumute banii. - Nu ar fi fost o problemă.
- Bună, Jessie, scumpo ! - Mami !
Îmi pare rău, scumpo ! Nu am vrut să plâng.
Sunt puţin supărată.
- Te iubesc. - Şi eu te iubesc.
Poţi pune "Let Your Fingers Do The Walking" după asta ?
- Te rog, e preferata lui Jannik. - Nu.
Ce DJ idiot !
- Unde ai fost ? - Unde naiba ai fost tu ?
M-am certat cu cineva.
Te-ai certat ? Cu mama ta ?
Cu Cathrine. A fost o nebunie. Nu ştiu ce s-a întâmplat.
- Totul e bine acum... - Ce naiba se întâmplă ?
Eu îmi fac bagajele şi mergem acasă, da ?
Da. Dar trebuie să-mi iau rămas-bun.
Cinci minute.
Ai văzut-o pe mama mea ?
Întreb pentru că plec acasă.
Nu vreau să plec din nou fără să-mi iau rămas-bun.
- Deci recunoşti ? - Este... Ei bine...
David, tu eşti singurul motiv pentru care am rămas aşa de mult timp.
- Erai unicul meu prieten. - Nu, eram iubitul tău, Laura.
Da. Înţeleg că eşti supărat pe mine.
Nu sunt supărat. Dar îmi amintesc că erai mai nostimă.
Poate că mă înşel eu.
Totul pare mai frumos în amintiri.
Nu, aşa este. Eram amuzantă. Încă sunt.
Chiar sunt.
- Ţi-l aminteşti pe Loppenberg ? - Da.
Loppenberg.
Loppen-Loppenberg !
Haide ! Ce-a fost asta ?
Mai făceai ceva... Ceva cu picioarele, nu ?
- Ai reuşit ? - Vrei să dansezi cu Loppenberg ?
Sigur.
Loppenberg !
Ce naiba se întâmplă ?
E un personaj inventat de mine. Părinţii îmi spuneau înainte Loppenberg.
- Haide ! Vino afară ! - Calmează-te !
Vino !
- Crezi că e jenant ? - Imitai un om cu dizabilităţi !
Nu. Doar mă distram !
- Ce naiba e cu tine ? - Calmează-te !
- Îmi fac griji pentru tine, Irina. - Pentru că dansez şi mă distrez ?
- Sunt îngrijorat de ieri. - Tu vrei să mă port într-un anume fel.
Nu, nu te mai recunosc deloc.
E ca şi cum eşti o altă persoană.
- Urcă ! Mergem acasă. - Nu.
Poţi să pleci tu. Du-te să i-o tragi Ayei.
E în regulă. Aşa e înţelegerea noastră. Întoarce-te la ea.
El unde a plecat ?
O să pleci şi tu ?
Nu.
Asta e melodia preferată a lui Jannik !
Dacă nu aş fi plecat niciodată...
Atunci, noi am fi fost mirele şi mireasa.
- Aşa crezi ? - Nu, te-ai fi plictisit de moarte.
Nu ar trebui să ne sărutăm.
- Eu nu pot. - Nu...
- Sunt îndrăgostit de altcineva. - Nu trebuie să-mi explici.
- Atunci, tu nu poţi... - Nu. Eu sunt de vină.
Laura !
Aşa !
Când erai mică, făceai nişte crize de nervi teribile.
Pe Jannik îl putem trimite în garaj, să lucreze la motocicleta lui.
Cu tine nu era aşa.
Nu ştiu. Eu şi tata...
Nu că n-am fi vrut.
Pur şi simplu nu ştiam ce să facem cu tine.
Ştiu că mereu te corectez şi o fac pe deşteapta.
Aşa este. Să nu încetezi niciodată să mă corectezi.
Dacă se întâmplă asta, o să ştiu că nu mai ţii la bătrâna ta mamă.
Petrecerea continuă ! Cred că e în regulă.
Monstrul ăla e un cadou pentru Jannik. A fost greu de împachetat !
De ce nu m-ai învăţat şi pe mine să conduc tractorul, tată ?
Nu, asta e treaba lui Jannik.
Dar tu ştii lucruri pe care noi nu le înţelegem.
Este, desigur, acolo...
- Evident. - Să mergem acolo.
Camera asta e mai mare. E un dormitor...
Fereastra dă spre vest...