Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DEN, SOM BEHERSKER FORTIDEN,
BEHERSKER FREMTIDEN.
GEORGE ORWELL, 1984
EN ORIGINAL DOKUMENTAR FRA NETFLIX
CIA I MEXICO
NATIONAL SIKKERHED
PRIVAT NETVÆRK
I dag er dagen.
Det er sidste dag, Privat Netværk offentliggøres.
Det er på en måde en afsked mellem journalisten,
jeg, Manuel Buendía, og mine læsere.
Jeg er sikker på, at visse vil udtrykke åbenlys glæde,
mens andre vil brokke sig lidt.
Men hvis jeg skal bruge min sædvanlige kritiske sans,
ville jeg sige, at ingen af parterne vil få ret.
Men det vigtige er,
at jeg har en lille afskedsgave til alle mine læsere i begge lejre.
Afslutningen på en historie, hvis første kapitel blev skrevet her
og udgivet den 16. juli 1963.
Når en journalist afslutter en fase af sit professionelle liv,
falder han uundgåeligt for fristelsen til at se tilbage
og spørge sig selv:
"Hvad er det vigtigste,
det mest underholdende
eller det mest oplysende, jeg har skrevet?"
Privat Netværk af Manuel Buendía.
Vi må passe på ikke at blive for naive
og for modtagelige for propaganda.
Vi skal huske det, som nogen sagde for længe siden:
"I krig er sandheden det første offer."
Jeg hævder følgende…
I kan tage det med eller lade være.
Historien ejes ikke af nogen. Den tilhører ikke nogen.
Alle, der skriver om disse emner,
skal komme tæt på dem, de observerer
for at forstå deres synspunkter og tankegang.
Men hvordan bevarer man sin integritet og en afstand?
Jeg ved det stadig ikke.
En dag sagde Manuel til mig:
"Jeg har skrevet om våbenhandlere.
Og jeg har skrevet om Tecos i Guadalajara
og tyranner såsom Rubén Figueroa.
Men hvis jeg skriver om narkokartellerne,
løber jeg ikke bare en risiko. Jeg risikerer mit liv."
Jeg husker en dag, hvor jeg tænkte: "Der er noget i gære."
Han var ved at få sine sko pudset foran Bellinghausen.
Jeg udbrød: "Der er Manuel" og overraskede ham bagfra.
"Manuel!" Han sprang op.
"Skræm mig ikke på den måde!" Han var irritabel.
En dag kom Manuel og fortalte os:
"Hvis I vidste, hvad jeg arbejdede på.
Det er en bombe."
Han så bleg ud og sagde: "Virgilio, de slår mig ihjel."
Jeg sagde: "Manuel, hvorfor det?"
"Prøv at se alt det, der foregår. De slår mig ihjel."
Hør her. Hvis jeg skulle blive dræbt…
…og jeg fik lov at sige mine sidste ord,
ville jeg sige: "Jeg så det komme."
MEXICO CITY, ONSDAG 30. MAJ 1984
I eftermiddags i Mexico City blev journalisten Manuel Buendía dræbt.
Gerningsmændende flygtede, og politiet efterforsker.
Der var kun to vidner til hændelsen.
Det ene er revisoren Rogelio Barrera, der arbejder tæt på gerningsstedet.
Det andet vidne er Buendías kollega, Juan Manuel Bautista.
-Arbejdede du med Buendía? -Ja.
-Som hvad? -Jeg var hans assistent.
Jeg arbejdede i arkiverne.
Klokken var omkring halv syv den aften.
Jeg arbejdede inde i centrum,
og Juan Manuel ringede og fortalte mig, hvad der var sket.
Vi var på vej til parkeringshuset.
Han skulle hente sin bil, og jeg skulle lave nogle kopier.
Han spurgte, hvor jeg skulle hen,
og det var det sidste, han sagde.
Så hørte jeg skuddene.
Jeg vendte mig og så ham på jorden.
-Hvor mange skud blev der affyret? -Han blev skudt fire gange.
Ved du, hvor længe han var i live bagefter?
-Eller døde han omgående? -Ja, det tror jeg.
Jeg så to personer, der forsøge at stikke af.
De løb hen til hjørnet af Liverpool og drejede til venstre.
Jeg så en ung mand forsøge at hjælpe ham.
Det var åbenbart hans assistent.
Han prøvede at følge efter dem, der havde begået gerningen.
En af dem forsøgte at skyde mig, men jeg dukkede mig.
Han stødte ind i nogen under flugten.
Jeg jagtede ham, men forgæves.
Så gik jeg tilbage til Buendía og ringede.
Han var tydeligvis meget oprørt og rystet.
Han ringede til mig med det samme.
Jeg bad ham om at gå op og hente nummeret på en vis person,
så jeg kunne bede denne om at komme.
-Han var en ven af Buendía. -Jeg havde ikke mandat til det før.
Zorrilla ringede.
Og han sagde på sin egen underfundige måde:
"Ved du, at Buendía er blevet dræbt?"
Det var hans ord.
"Nej, hvorfra skulle jeg vide det?" Jeg vidste det allerede.
Jeg ankom meget hurtigt.
Der holdt stadig en bus på stedet, og der var mange mennesker.
Jeg kendte godt Juan Manuel Bautista og Luis Soto.
Jeg begyndte at stille spørgsmål.
Buschaufføren fortalte mig,
at han havde set to personer.
Plus en høj, tynd mand. Det var ham, der havde skudt.
Jeg løb fra Calle Varsovia
til Insurgentes i centrum.
JOURNALIST
Jeg så ham ligge der på fortovet i sin trenchcoat.
Forestil jer.
Jeg skylder ham alting
i forhold til min karriere og mit arbejde som journalist.
Jeg var fem gader væk og spiste på en restaurant.
Da vi hørte det, efterlod vi maden på tallerkenen
og gik hen til gerningsstedet.
Der var allerede journalister på stedet.
Vi rapporterede historien, fordi vi var et nyhedsbureau.
MANUEL BUENDÍA SKUDT FIRE GANGE I RYGGEN
MORD
DRÆBT AF TO UKENDTE MÆND
Det var her i morges. Jeg ved ikke, hvad klokken var.
Vi snakkede, og han var rolig og vittig, som han plejede at være.
Han skulle tidligt hjem.
Det var mig, der kom og hentede ham.
Det er alt, jeg har at sige.
MIGUEL DE LA MADRID MEXICOS PRÆSIDENT 1982-1988
De to var meget tætte på hinanden.
MANUEL BUENDÍAS ENKE
Sandheden er, at den hilsen virkede enormt hyklerisk.
For Manuel var uden tvivl et offer for magten.
Visse af de personer, der var til stede, var blevet udsat for kritik af Buendía
og nogle af dem for meget hård kritik.
Jeg sagde til mig selv:
"De er kommet for at sikre sig, at han virkelig er død."
Jeg fordømmer, hvad der er sket.
Vold fører aldrig til noget.
JOURNALIST MYRDET
JOURNALISTBRANCHEN I SORG
Jeg mødte ham for næsten 40 år siden på Calle Bucareli.
Han var kriminalrapporter.
Senere dækkede han præsidenten.
Vi har rejst sammen i mange lande.
Ved mange lejligheder delte vi samme skrivemaskine.
Det påvirkede journalistikkens verden.
Der var utrolig meget vrede,
men også frygt blandt journalister.
Vi tænkte: "Hans artikler blev læst af rigtig mange mennesker.
Hvis de kan dræbe ham, hvad kan de så gøre ved os?"
Jeg vil nu afslutte herfra
og give ordet videre til vores programvært Manuel Buendía,
vinder af den nationale journalistpris i 1977 og 1978.
"Hvad er sagt er sagt."
Torsdag i sidste uge…
Det er fra min spalte, som bliver udgivet…
…i omkring 30 aviser.
Vi ved alle, at CIA er et bureau, der udfører spionage og undergravning.
Det er et instrument i den nordamerikanske imperialisme,
der ledsager os i hårde tider
og gør dem endnu hårdere. Derfor…
Læs min spalte i morgen.
Det her var "Hvad er sagt er sagt."
Du hørte altid hans læsere spørge: "Har du læst Buendias spalte?"
Han gentog sig ikke eller fandt på ting.
Han løj ikke.
Og det gav vægt til hans oplysninger.
UVIDENDE
Han havde et ret bidsk udseende.
Man kunne forveksle ham med en livvagt.
Når man så ham, kunne man tro, han var efterretningsagent.
Han bar altid en pistol i bæltet.
Engang viste han mig noget,
der lignede en tyk bog
med en pistol under omslaget.
Han smilede sjældent.
Han var diskret.
Han var altid meget på vagt over for sine omgivelser
og folk omkring ham, selvom det ikke virkede sådan.
Første gang jeg så ham,
tænkte jeg: "Hvem er den sure mand?"
Jeg kan huske, at han var meget efter politikerne.
Han rapporterede ofte om korruption.
Han vidste meget, fordi han kendte politiet indefra.
Han var en munter mand, trods sit mørke ydre
med de sorte briller og overskægget.
Han så ikke venlig ud, men han var meget glad og flink.
Han var nem at snakke med.
Vi havde det sjovt og talte om fjollede ting.
Han udspurgte mig om visse emner.
Han var jo journalist, og jeg lod ham gøre det.
Er De ikke tilfreds?
Det har jeg sagt.
Jeg er meget tilfreds med, hvordan De har kørt avisen de sidste år.
Jeg må erkende, De har øget oplaget med 80 procent.
De har udvidet sladdersiderne,
og De har glædet børnene med en masse gode tegneserier.
Men det er ikke nok.
De må indrømme, at avisen ikke er det samme som før.
-Hvad mener De? -Det er enkelt.
Vi får nyheder fra officielle kilder.
Vi modtager rapporter, der også offentliggøres i andre aviser.
Det kan ikke fortsætte!
Det var et andet Mexico og en anden kontekst.
Det var et lukket system.
Du skulle lære at filtrere al information,
så det ikke ville blive selvcensureret.
På det tidspunkt havde vi ikke egentlig censur,
men der var ret meget selvcensur.
Vi havde ikke censur som i andre lande,
hvor myndighederne læste ting, før de blev udgivet.
Men der var en stærk forbindelse mellem pressen og magten,
og der var mange penge på spil.
Det var en blanding af censur
og en strategisk alliance mellem aviserne og regeringen.
Det var en tid, hvor pressen og regeringen var meget tætte.
Blandt de politiske redskaber,
som den mexicanske regering har brugt
for at påvirke pressen, var der kontrollen over papirforsyningen.
Før i tiden kontrollerede vi pressen gennem PIPSA.
PRODUCENT OG IMPORTØR AF PAPIR
PIPSA producerede avispapir.
De havde monopol på produktionen.
Og regeringen brugte det som et middel til at manipulere
redaktører og journalister i de trykte medier.
De solgte papir til aviser og blade
til en aftalt pris i form af regninger, som de ikke indkrævede.
Pressen kumulerede derfor udestående regninger.
Hvis de gik over stregen,
var der en risiko for, at regeringen ville opkræve gælden,
hvilket var en måde at kontrollere dem på.
Journalistikken var fuldstændig i regeringens hænder.
Præsidenten havde indflydelse over journalisterne
gennem penge,
statsstøtte, boliger, biler og taxikørsel.
Samarbejdende forfattere og redaktører
modtog noget, man kaldte "chayote."
Det var konvolutter fyldt med kontanter.
Ifølge mine journalistkolleger
er chayote en frugt,
der er meget sød indeni.
Men hvis du rører den, vil den stikke dig.
De største aviser i Mexico støttede rent finansielt
Det Institutionelle Revolutionære Parti.
Excélsior var den vigtigste avis fra et politisk synspunkt.
Men La Prensa var en af de mest populære aviser.
Den solgte altid godt.
Buendía havde læst på et meget konservativt
præsteseminarium.
Da han endelig forlod seminariet, fordi han ikke ville være præst,
begyndte han at arbejde for PAN's avis.
La Nación.
Han var et katolsk menneske
og ret konservativ.
Men han var den type, der udvikler sig.
Hans tankegang blev
mere og mere progressiv.
På en eller anden måde, mens han arbejdede for PAN,
blev han tilknyttet La Prensa.
MANUEL BUENDÍA TELLEZGIRON REDAKTØR
Hans første artikel var lidt pinlig, men nu skal I høre…
Manuels karriere som redaktør startede
med en historie om nogle hagekors,
der blev malet på nogle synagoger.
Det var hans forsidehistorie.
HITTLERS GENOPVÅGNEN!
LA PRENSA TALER, HVOR ANDRE TIER
Det var en avis, der hovedsageligt skrev om kriminalitet.
Men Manuel gav avisen
en radikal hældning og en komplet forvandling.
Han opgav det sensationelle
og gav avisen en grundlæggende informativ opgave
med en mere politisk tilgangsvinkel.
Han udtalte: "Når vores artikler og historier
har en læserskare,
bør folk læse dem med glæde
uden at få kvalme."
Mange mennesker kan lide historier om kriminalsager.
Det er en tålmodighedsprøve. Det er en form for jagt.
En jæger kan bruge diverse metoder,
og en af dem er at lede efter byttet.
En anden er at placere sig der, hvor byttet vil passere.
Bevægelsesløs og stille som en statue.
Dyret kommer tæt på dig.
Du kan stå op eller sidde ned med fingeren på aftrækkeren.
Du har kun et øjeblik til at sigte og affyre.
Jeg tror, der er en lille politimand i os alle.
Vi havde et pressekort.
De havde et politiskilt.
De forsynede nogle af os kriminalreportere med et rigtigt politiskilt.
Hvorfor det?
Jo, hvis der skete et drab, kunne jeg sige, jeg var betjent.
De ville aldrig lukke en journalist ind.
Men som betjent kunne jeg gå ind og indsamle information.
Derfor var det nødvendigt.
Men det betyder ikke, at vi gjorde politets arbejde.
DET FØDERALE SIKKERHEDSDIREKTORAT DOKUMENTAR
Mexico City vokser hurtigt.
Det er, som om byen forsøger at komme sig efter 80 års stilstand.
Store bygninger opføres, så byen bliver mere moderne,
og en af dem skal huse det føderale sikkerhedsdirektorat.
I 1940'erne,
som et resultat af den kolde krig i verden,
oprettede Mexico det føderale sikkerhedsdirektorat
og direktoratet for politiske og sociale efterforskninger.
Smidighed er påkrævet i denne øvelse.
Han hopper over otte af sine kammerater.
Han udfører en saltomortale
og viser os dermed hans adræthed.
Det føderale sikkerhedsdirektorat blev oprettet af Miguel Alemán
som en pendant til FBI.
For Alemán var interesseret i at opspore interne fjender.
Det var meget modigt.
Det var den bedste styrke til føderale efterforskninger.
Det blev endda betragtet som en af verdens bedste politistyrker.
Kommandøren trak mig til side og sagde: "Jeg giver dig en gruppe mænd.
Du skal træne dem i at køre motorcykel.
Jeg vil have en motorcykelenhed med operative mænd,
der hurtigt kan rykke ud."
Jeg sagde: "Det bliver svært.
Jeg var lidt skeptisk. "Hvorfor ikke prøve noget andet?
Lad mig tale med de venner, som jeg kører med.
De er allerede øvede motorcyklister.
Vi kan hyre dem, så de kan hjælpe os."
Det er sådan, den famøse gruppe blev dannet.
Folk sagde: "Der kommer hvepsene!"
En strøm af motorcykler uden bagpotte.
Prøv at forestille jer det.
Har du lært noget?
Øv dig, og en dag vil du kunne gøre det samme som disse mænd.
En anekdote…
I USA blev FBI-agenter kaldt for G-men.
De føderale sikkerhedsagenter kaldte sig selv for "Giménez".
Det var for at imitere deres idoler i USA.
De var dygtige til at indsamle ubearbejdet information.
Men de var ikke analytikere.
Det føderale sikkerhedsdirektorat gjorde alt det,
et efterretningsbureau måtte gøre for at vide alt om alle.
Og det omfattede journalister.
Vi måtte have information. Vi vidste, hvem der var hvem.
Hvad skete der?
Vi vidste alt om journalisterne.
Jeg har altid ment, at der eksisterer et uopløseligt bånd
mellem samfund og presse.
Samspillet mellem pressen og magten,
og revolutionen og oppositionen har altid været stærkt.
Pressen måtte også gøre fremskridt.
Det var Luis Echeverrias tilgang,
da han stillede op til præsident.
JOURNALIST
Han foregav at være noget, som han i virkeligheden ikke var.
Jeg mener, han var en født undertrykker og en meget ond person.
Let påvirkelige unge mennesker!
Vi vil modsætte os dem, hvor de end kommer fra.
Hvad end det er bureaukratiet
eller de store selskaber
eller de afskyelige agenturer,
som styres fra udlandet.
Alfonso Martínez Domínguez.
Han blev udnævnt til kommunalstyret
af Echeverría.
Da han blev borgmester i Mexico City,
ledte han efter en person, der havde journalistisk akkreditering,
som sin talsmand.
Han overvejede Buendía
til at arbejde for den lokale regering inden for kommunikation.
Det var Corpus Christi
og Manuel Buendías navnedag.
Alle de journalister, der dækkede byen, besluttede at holde en middag for ham.
Men pludselig sagde Buendía: "Undskyld, jeg er nødt til at gå.
Der er ved at ske noget, og det er alvorligt."
Frihed! Mexico!
Echeverría var fast besluttet på at forhindre
de studerende i at demonstrere.
De var ikke gået på gaden siden 68.
De færreste husker, at Buendía
faktisk var på den forkerte side under Corpus Christi-massakren.
Men han støttede dog ikke den officielle version.
HVEM ER HALCONES?
FOTOGRAFER OG REPORTERE KLAGER
Disse Halcones blev skabt og trænet,
sammen med deres øverste ledere,
i Japan.
Jeg ved ikke, hvem der fik den lyse idé
at bruge dem i kampen… mod ungdomsoprøret.
HÆNDELSERNE SKETE SÅDAN:
STEDET FOR MASSAKREN OPRØRSKONTROL
RÆKKE AF DEMONSTRANTER
UROPOLITI
SAMMENSTØD
VI VIL IKKE TILLADE OPTØJER
INGEN I UNIFORM DELTOG I SAMMENSTØDET
BORGMESTEREN LYVER DET VAR EN OFFICIEL ORDRE
Buendía skulle håndtere dækningen af den her begivenhed.
Det var af respekt for sin overordnede og på grund af hans officielle rolle.
Men det var tydeligvis kendetegnet ved Echeverrias signaturstil,
at han sagde en ting, men gjorde noget andet.
DE ANSVARLIGE VIL BLIVE STRAFFET
Manuel Buendía sagde til mig: "Hør her.
VI GÅR FREMAD! -LE
Efter min mening er det slut.
Men præsidenten
har bedt min chef Alfonso om at holde en kæmpe demonstration på Zócalo
for at udvise støtte og udjævne tingene efter hændelsen med Halcones."
Der var en folkeskare.
Zócalo-pladsen var pakket.
Og Echeverría jublede på Nationalpaladset.
Da begivenheden var forbi,
sagde han: "Alfonso.
Jeg påskønner den demonstration, som du har organiseret.
Jeg vil bede dig om en tjeneste.
Fortæl venligst din kone og dine børn,
at du fremover vil bruge al din tid på dem.
For du har allerede givet mig al den hjælp, jeg har brug for."
Og så var han fyret.
INTET SKAL BREMSE MEXICOS FREMGANG
Hør her…
Journalistik er en form for magt.
Sådan er det. Man udøver magt gennem pressen.
Vi har indflydelse på samfundet.
Vi har myndighed.
Som mange andre, spørger jeg mig selv:
"Hvem fanden gav os den magt?
Har vi taget den med vold?
Har vi arvet den?"
Der skete en forandring i Manuel Buendía efter at have været embedsmand noget tid.
For embedsmænd…
Den tid blev fuldstændig slettet. Man omtalte den ikke.
Og det var ligegyldigt, for Manuel havde allerede indtaget rollen
som en af de mest kritiske journalister i det mexicanske politiske system.
PRIVAT NETVÆRK
"Forurening og tyranni."
Excélsior, 11. oktober 1979 af Manuel Buendía.
"Acapulco-bugten er lige så forurenet med menneskeligt affald
som Guerreros regering er med tyranni.
En kemisk analyse af vandet viser,
at der otte steder ved Acapulco-bugten
findes vand, som er forurenet med bakterier, der normalt findes
i menneskelig afføring.
En politisk analyse har vist, at landets politichef
er knyttet til berygtede kriminelle.
I kølvandet af disse to korte rapporter
blev skribenten udsat for en voldsom lavine af fornærmelser,
provokationer og trusler."
ÅRET 1981
EN TUR TIL MEXICO
UDSENDELSE NR. 1 HR. GUVERNØR!
Han fortalte mig om den svære tid, som han gik igennem,
da Rubén Figueroa truede ham på livet.
Manuel sagde, at når han kom hjem,
så tændte han fjernlysene.
Og så ville han langsomt oplyse hele området
for at se, om nogen gemte sig der.
Han fortalte, at han lærte at åbne døren med sin venstre hånd,
mens han havde højre hånd på sin pistol.
Rubén Figueroa Figueroa var en skyggefigur i mexicansk politik.
Han er en af de personer,
der går over i historien
på grund af de vanvittige historier, der cirkulerede omkring ham,
og ikke for hans politiske karriere.
Når de stiller spørgsmål, som jeg ikke bryder mig om,
så skyder jeg dem
i øjet uden at røre en øjenvippe.
Jeg husker tydeligt den her vane, som han havde,
der bestod af at holde møder og afgive ordrer
fra en swimmingpool i sine badebukser.
Ja, hr. præsident?
En sammenstyrtet skole?
Tre døde?
Det er en tragedie med børnene.
Hvordan skete det?
Var skolen gammel? Hvor skete det?
Tenancingo i kommunen Tlalchapa.
Skriv det ned, tak.
Han plejede også at sige: "Jeg vil gerne begraves
med en brystholder foran mine øjne
og et par trusser over mit hjerte."
Den der tykke, grimme mand?
Ja, han truede ham. Den guvernør var meget farlig.
Han var bange for ham.
Så er den klar til at blive brugt.
Han var blodtørstig.
Han dræbte flere journalister
og folk i Guerrero, end folk er klar over.
Manuel Buendía skrev konstant om det.
Man siger, at bløde mennesker bliver knust.
Jeg vil hellere være kendt for at være hård end at være blød.
Jeg spiste morgenmad med ham en gang.
Han pralede over for mig.
"Vi har næsten udryddet guerillaerne. Vi har forvandlet dem til fiskere.
Det går godt."
Jeg spurgte: "Hvordan det?"
"Jo, jo… Vi pågriber dem, og med hjælp fra vores venner i hæren
smider vi dem i havet fra et fly eller en helikopter.
Nogle af dem kan ikke svømme." Og det er sandt.
Lad os huske hans berømte frase:
"I Guerrero er der ingen politiske fanger eller forsvundne personer.
De er alle døde."
Naturligvis følte Figueroa sig meget stødt
over de ting, som Manuel afslørede om hans korrupte regering.
Han havde allerede dræbt folk
i delstaten Guerrero.
Så truslen mod Manuel Buendía fra en morderisk guvernør var alvorlig.
"Truslen fra Rubén bekymrer mig ikke.
Den ruster mig derimod nærmest
mod trafikulykker, værtshusslagsmål og endda fordærvede skaldyr."
Manuel havde det, som jeg ville kalde en sort humor.
Det var tydeligt, at han nøje formulerede sine ytringer
for at være så giftig som mulig over for sin modstander.
Hvad sker der med de unge mænd?
Hvor er de nu?
De er psykopater, som engang i fremtiden
vil blive en del af samlingen på Mexicos kriminologiske museum.
Jeg var på hans kontor et par gange.
Han kaldte det for MIA, det mexicanske efterretningsbureau.
Det var for at lave sjov med CIA.
Jeg spurgte ham:
"Sig mig lige, Manuel. Hvor får du dine oplysninger fra?
Kommer de fra dine venner i sikkerhedsdirektoratet
eller fra præsidentens omgangskreds?"
Han sagde: "Hør her.
Det hele kan findes i pressen.
Men folk kan ikke læse.
Du skal læse aviserne.
Du skal læse sportssektionen.
Du skal læse sladderspalterne.
Men du skal især læse kriminalstoffet."
Han lavede altid de her avisudklip
og lagde dem i nogle små poser.
Arkivet begyndte at vokse sig stort.
Det startede med måske 20 filer
og endte med næsten 4.000 filer.
Jeg sagde: "Det er rigtigt!
Den mand finder ting,
som vi ser hver dag uden at indse det."
Det er det skarpe syn fra en ægte journalist.
"Det er almindeligt anerkendt, at verdens ældste erhverv er prostitution.
Men jeg vil vove den påstand, at spionage er lige så gammelt.
Det er muligt, at den ældste, historiske henvisning til spionage,
spioner og deres rolle i samfundet,
går tilbage til 4.000 år før Kristus.
Man kan finde henvisningen i kapitel 2, vers 3 i Josvabogen.
Josva, søn af Nun, sendte i hemmelighed to mænd ud fra Shittim som spioner.
Han sagde: "Gå over og undersøg landet, særlig Jeriko.
Så gik de, og de tog ind hos en skøge, der hed Rahab,
og sov der."
Her ser vi, hvordan to af verdens ældste erhverv
samles i den samme intrige.
Seks tusind år senere har tingene stort set ikke ændret sig."
Ned på jorden!
Ideologien bag den kolde krig i Europa
nåede nye højder eller undergik en genopblussen,
som var særdeles stærk i Mellemamerika.
Amerika og de nordamerikanske medier
udklækkede eller fabrikerede idéen om,
at Nicaragua var den sidste bastion mod kommunismen
og den sovjetiske og cubanske indflydelse på kontinentet.
Kære medborgere.
RONALD REAGAN USA'S PRÆSIDENT, 1980-1988
Jeg vil bede jer tage nogle vigtige beslutninger,
som kun I kan tage.
Det er mit forfatningsmæssige ansvar
at fremlægge sagen for jer.
Vi starter ikke krige. Det er ikke os, der angriber.
"Et forbund af forbrydere." El Sol de Mexico.
Den 6. februar 1978 af Manuel Buendía.
"Det er de amerikanske aviser og ikke de sovjetiske,
som for nylig har fremlagt beviser for,
at Reagan-regeringen
er direkte impliceret i en række angreb mod Nicaragua.
Det kunne være forspillet til en invasion."
Sandinista-regeringen er et kommunistisk terrorregime.
De vil skyde sig til magten og etablere et totalitært styre.
Tusinder, der kæmpede for sandinisterne, har grebet til våben mod dem
og kaldes nu for "contraer".
De er frihedskæmpere.
Vi amerikanere bør være stolte af det,
vi prøver at gøre i Mellemamerika.
Det er ikke kun i vores strategiske interesse.
Det er moralsk korrekt.
Vi ønsker ikke fjendtlige kommunistiske kolonier
i hverken Sydamerika, Centralamerika eller Nordamerika.
Tak. Gud velsigne jer og godnat.
Lige i starten af krigen, under den væbnede konflikt i El Salvador,
var Nacho Rodríguez Terrazas den første udenlandske journalist, der blev dræbt.
VI FORTSÆTTER DIT ARBEJDE
Jeg ringede til Manuel Buendía den aften fuldstændig i chok.
Han rådgav mig om, hvad jeg skulle gøre.
Så vi organiserede en stor demonstration.
Vi sørgede for, alle medier var til stede,
da Nacho Rodríguez Terrazas kiste ankom.
Det var min første øjenåbner og mange andres.
"Alle mexicanske journalister er rystede
over mordet på vores kollega Ignacio Rodríguez Terrazas.
Han døde, som han ville have ønsket.
I aktion.
Han døde praktisk talt i armene på to andre journalister,
som var lammet af chok og raseri.
Så længe der er ærlige journalister her i Mexico, vil vi ære hans navn.
Lad os love det, der skal loves.
Lad os satse det, der skal satses.
Lad os være værdige kolleger for den 28-årige unge mand,
som satte et eksempel."
Når der skete noget vigtigt,
skrev andre journalister den følgende dag
en artikel om det og gav deres analyse.
Men Privat Netværk handlede altid om noget andet.
I flere dage ville Manuel skrive om nogle helt andre emner.
Men så kom der pludselig en spalte.
"Bomber fra højre."
El Universal, 2. februar 1978.
"Teknikken bag placeringen af bomben
i den cubanske ambassadørs bil
er 100 procent nordamerikansk.
Intet er improviseret eller overladt til tilfældighederne.
Det er ikke nogen leg.
En bombe er et budskab.
Budskabet er ikke altid det samme, og afsenderen er ikke den samme.
Guadalajara har en af de ældste
fascistiske og voldelige organisationer, som er meget talstærk."
DE FORETRÆKKER DØDEN OVER KOMMUNISMEN
Disse Tecos, som er højreekstremister,
er for visses vedkommende af tysk afstamning.
De kommer fra en næsten pronazistisk baggrund.
FASCISTER?
"Vores fascisme har ikke et ansigt.
Den er en del af naturen.
Som en solnedgang eller en sandstorm."
Manuel offentliggjorde nogle ætsende artikler
mod universitetet i Guadalajara.
Det var en ultrahøjreorienteret fløj.
De var farlige og morderiske.
"Deres hovedkvarter ligger på universitet,
og et flertal af studerende og lærere er medlemmer.
Deres symbol er en ugle,
fordi den ser og lurer i mørket."
Det var i 1967 eller 1966, tror jeg, de begyndte at overvåge Manuel Buendía.
KRIMINALPOLITIET
Jeg fik opgaven.
-Af hvem? -Af Tecos' ledelse.
CUESTA GALLARDOS FØLGERE
Jeg var der, da de gav ordre til at dræbe ham, når chancen opstod.
Han generede dem.
DEN AMERIKANSKE BOMBEMAND HANDLEDE IKKE ALENE
Han var en observatør, der holdt nysgerrigt øje
med offentliggjort information.
Han læste for eksempel en artikel et eller andet sted i aviserne
om en forsendelse af våben, der blev opdaget ved grænsen.
Og et par dage senere fandt han pludselig noget andet,
der kunne udgøre en brik i det samme puslespil.
Det var på den måde, han opbyggede de fleste af sine artikler.
Manuel Buendía havde flere stamkunder,
og Gerhard Mertins var en af dem.
"En af de største internationale våbenhandlere,
et tidligere medlem af nazistpartiet, har etableret kontorer i Mexico.
Med sine egne ord udfører han sine mellemamerikanske operationer herfra
for at bekæmpe kommunismen.
Han både forsynede og havde et tæt forhold til de væbnede styrker.
DE VIL INDKALDE BUENDÍAS TYSKER
MERTINS, HOVEDMISTÆNKT
I 80'erne var Mexico verdens spionagehovedstad.
Alle var her.
Sovjetunionen, Østtyskland og Cuba.
Lad mig se…
-I eftermiddag, senere her i dag… -Ja.
…skal jeg mødes med en gruppe nicaraguanere,
og bagefter har jeg en middag.
Det betyder, at…
-Men hvis det kan blive klokken 18.30… -Ja.
De er altså optaget klokken…
-Fem. -Klokken fem?
Ja, og klokken 20.30.
Det foregik en masse spionage, som Mexico ikke direkte deltog i.
Jo, Mexico deltog desværre på én måde.
Det var at aflytte alle telefoner
ud fra en liste, CIA havde etableret.
Vi gjorde det beskidte arbejde for CIA.
-Hvad er Deres adresse? -Nápoles 48.
-Nápoles… -Otteogfyre.
-Otteogfyrre. -Ja.
-Og hvilken etage? -Anden sal.
-Mellem Londres og Liverpool.
De brugte optagere, der ikke kørte.
Men så snart nogen tog telefonen,
gik de i gang og begyndte at optage.
Når man lagde på, stoppede de.
Imens sad der nogle stenografer, som var meget dygtige,
og transkriberede samtalen.
"Lawrence Sternfield, 52 år,
er CIA's nuværende chef i Mexico.
Hans undercover-identitet er attaché
ved det diplomatiske korps,
som den amerikanske regering bekræftede tilstedeværelsen af i 1977."
Den mindste detalje, der afslører identiteten af en CIA-agent,
kan sætte dem i en sårbar position, hvor de end er.
De betragter ikke kun sig selv som værende i stor fare.
De ser det også som en fare for USA's nationale sikkerhed.
Hvis en mexicansk journalist
kendte identiteten på CIA-agenter her i Mexico,
var det ikke kun et stort scoop.
Det betød også, at Buendía havde gode forbindelser.
"Stewart Burton, 52 år gammel,
en mislykket religiøs prædikant,
er nuværende chef for CIA i Mexico.
Hans kontor ligger på Río de la Plata 48.
Hvis I vil tale med ham om CIA,
kan I kontakte ham på 633-59-80.
Dr. Phillip Aler, James Anderson,
Robert Bruce, Gilbert Carey, William Carson, Harry Chandler…"
Hvert land og hver regering har sine egne spioner
og sin egen efterretningstjeneste for at indsamle information.
Men en informationstjeneste er en ting, og spionage er en anden.
Undergravende handlinger er endnu værre.
"The dirty work", som amerikanerne siger.
Det beskidte arbejde.
CIA har dræbt folk her.
Da artiklen kom ud, mødtes vi for at tale om det.
Vi var bange for, der skulle ske ham noget,
for vi vidste, hvad CIA lavede her og i resten af verden.
De placerer en bombe,
eller også dør man i en bilulykke, som de har iscenesat.
Manuel var modig med sine artikler.
Jeg kendte til Tecos.
Jeg kendte til Mertins våbenhandel.
Jeg kendte til de af hans fjender, der var mulige mistænkte
i Buendía-sagen.
De fandt aldrig ud af…
Det var næsten den perfekte forbrydelse.
Hvornår krydser journalister, der skriver om disse ting, grænsen
og sætter deres eget liv på spil?
Det er i detaljerne.
Der var en, der afslørede detaljerede oplysninger.
Det var Manuel Buendía.
Jeg mener, at hævn og risici hører med til arbejdet.
Som jeg har sagt så ofte før:
"Men må tage det sure med det søde."
DEN 30. MAJ 1984
"Særprogram om solformørkelsen
den 30. maj 1984, klokken ni om morgenen.
Det blev produceret
af det autonome universitets radio."
En særudgave om den ringformede solformørkelse.
SYNLIG I KORT TID
I morges var den ringformede solformørkelse synlig over Mexico.
Forskere fra hele landet
samledes præcist klokken 9.29 og 47 sekunder,
da formørkelsen nåede sit højeste.
Han blev dræbt i eftermiddags af fem skud i ryggen,
hvoraf et gik gennem hjertet.
I dag rapportererde Excélsior, at Buendía altid bar på en pistol.
Han plejede at sige: "De er nødt til at skyde mig bagfra,
for hvis de angriber mig forfra, så får de selv en kugle.
De ringede til Zorrilla og sagde: "De har lige dræbt Buendía."
Jeg hørte det over radioen.
"F7-L1, tag kontakt omgående. Før hvepsene hen til denne adresse.
Der er sket et drab."
Jeg svarede: "Hvad skal det sige? Hvorfor taler I om et drab?"
"Det er en ordre. Kør."
Agenterne ankom hurtigt og Zorrilla lidt senere.
Da de ankom, begyndte de at forhøre Juan Manuel Bautista.
-Hvad hedder du? -Juan Manuel Bautista.
-Arbejdede du med Buendía? -Ja.
Jeg var derinde.
Jeg hørte Juan Manuel Bautista give dem den her beskrivelse.
"Han var omkring 180 cm.
Mørk hud og tyndt overskæg.
Han var karseklippet.
Muskuløs. En fyr fra kysten."
Det føderale sikkerhedsdirektorat tog filer fra arkivet.
Jeg ved ikke, hvor mange de tog, men jeg så dem tage dem.
Luis Soto var meget vred og sagde: "De tager filerne."
JOURNALIST DRÆBT
Vi var sikkerhedsagenter.
Vi havde ordrer og var hårde.
Vi er altid blevet respekteret.
Vi indsamlede alle beviserne og talte med vidnerne.
Så da drabet skete,
tænkte jeg straks på det føderale sikkerhedsdirektorat.
BUENDÍAS DRAB VAR IKKE POLITISK
Affektdrab er et fænomen, som politiet ofte konfronteres med.
Men ingen troede på, at det var en elsker,
der trak i hans jakke
og skød ham i ryggen.
Det var en professionel.
ANDET SKUD
TREDJE OG FJERDE SKUD
Hverken bevismaterialet eller typen af forbrydelsen
var forenelig med et affektdrab.
Vi skred til handling som fagforening
for at holde en demonstration dagen efter,
og der kom mange mennesker.
Fagforeningen tiltrak sig stor opmærksomhed.
MANUEL BUENDÍA-FONDEN
Vi holdt en kort demonstration foran indenrigsministeriet
i et forsøg på at opnå et møde med Manuel Bartlett.
Hvorfor er der lukket?
-Det er et offentligt kontor. -Der bør ikke være lukket.
Retfærdighed!
Det er Indenrigsministeren.
Manuel Bartlett…
Fortæl ham, journalistforbundet er her.
Vi vil se indenrigsministeren.
"Ministeren har meget travlt."
"Vi venter."
Og to sekunder senere, som ved et mirakel,
dukkede Manuel Bartlett op og talte med os.
Vi fortalte ham, at vi var meget vrede,
fordi der ikke var nogen resultater.
Og han sagde til os: "Jeg skal nok gribe ind."
Mexicos fremtid står på spil,
og mexicanerne kræver et sandt demokrati.
Ærlighed og god tro.
Manuel Bartlett Díaz er et imponerende politisk dyr.
Han har været alt undtagen præsident.
Manuel Bartlett er den type politiker
fra det gamle PRI, hvor ideen om staten
var anderledes end i dag.
Og det er det, der definerer ham.
INDENRIGSMINISTER 1982-1988
UDDANNELSMINISTER 1988-1992
GUVERNØR FOR PUEBLA 1993-1999
SENATOR FOR ARBEJDERPARTIET 2012-2018
CHEF FOR ELEKTRICITETSKOMMISSION, 2018
De la Madrid var meget fokuseret
på at redde landet.
Og Manuel Bartlett var meget fokuseret på at blive præsident.
Hvordan fik Manuel Bartlett overbevist præsidenten…
…om at lade Zorrilla lede efterforskningen?
Hvis det blev overladt til myndighederne, ville det aldrig føre til noget.
Rogelio Hernández gjorde en stor forskel
uden endda at have mødt Manuel Buendía.
Han var nemlig
en utrættelig fortaler for retfærdighed.
Vi så først på Buendias venner og fjender.
Og en person skilte sig ud. Hans meget nære ven, Zorrilla.
Zorrilla var Manuel Buendías makker.
De gik endda til skydetræning sammen på militærlejr 1.
Jeg har intet dårligt at sige om Zorilla
før det føderale sikkerhedsdirektorat.
Han var den ambitiøse type, som manglende moral.
Han var illoyal, uærlig, ubehagelig og lusket.
Det får være.
Men han gik amok, da han kom i sikkerhedsdirektoratet.
Han fortalte mig engang, og jeg citerer ham fra hukommelsen:
"Jeg vil gøre Manuel til præsident,
og så får du at se…"
Sikkerhedsdirektorat spillede en central rolle
ved at bryde loven og blande sig i en efterforskning.
Der var visse ledetråde, der pegede i retning af,
at de var indblandet på en eller anden måde.
De havde ingen grund til at fjerne filerne fra arkivet.
Zorrilla udtalte engang:
"Bartlett beordrede os til at tage filerne."
Selv dengang anklagede visse journalister Bartlett direkte.
Han følte sig udstillet, og det tændte en gnist.
Derefter begyndte de at efterforske Zorrilla,
og alt det, direktoratet gjorde, blev afsløret.
Sikkerhedsdirektoratets øverste ledere var landets største narkobaroner.
Der var ingen forskel på narkosmuglere, organiseret kriminalitet
og sikkerhedsdirektoratet.
Man har blandt andet bevist,
at de beskyttede Guadalajara-kartellet.
Hjernen var Miguel Ángel Félix Gallardo,
og Ernesto Fonseca, også kendt som Don Neto,
og Rafael Caro Quintero var medlemmer.
Det var de forbindelser, som Manuel Buendía fulgte.
Hvad blev taget fra Buendias arkiv?
Alt det, han havde samlet om narkohandel.
Her er en interessant anekdote.
José Antonio Zorrilla sagde til ministeriet:
"I skal ikke give os et budget."
Han havde et nationalt korruptionsnet,
der indbragte flere milliarder.
Manuel inviterede mig på frokost og sagde med alvor:
"Sikkerhedsdirektorat er involveret i narkohandel."
"Manuel, det kan du tro som journalist,
men det er en alvorlig anklage.
Du ved det ikke." Han sagde: "Jo, det ved jeg."
Det var vores sidste snak
tre eller fire dage før drabet.
Var det forkert af Buendía at stole på Zorrilla?
Det tror jeg, ja.
Han kunne ikke være venner med en, der holdt hånden over nogle forbrydere.
Hvis han vidste det.
I månedsvis eller måske helt op til et år
har de holdt sagsmappen skjult.
Der er ingenting sket.
De har mistet alt.
Hans tøj er væk. Hvorfor?
Hvordan er det muligt at miste alt i en efterforskning af den størrelse?
Vil min mands morder forblive ustraffet?
Jeg så, hvordan det udviklede sig,
og jeg tænkte: "Der vil ske noget stort."
Så dukkede Zorrilla op på mit kontor og sagde:
"Jeg er kommet for at sige farvel."
"Nå, hvor skal du hen?"
"Ministeren har udpeget mig som repræsentant derhjemme,
og så bliver jeg guvernør."
På det tidspunkt var der mindst fire efterforskninger af Buendía-sagen.
Tre officielle og en af journalisterne.
Og alle spor pegede på Zorrilla.
Selvom han benægter det, var det grunden til, at Bartlett
fik ham ud af Hidalgo
og bad ham forlade landet.
Og Antonio Zorrilla Pérez tog til Spanien.
BUENDÍA-EFTERFORSKNINGEN HJÆLP!
Vi vil ikke lukke en verserende efterforskning.
Og især ikke når det gælder
drabet af den berømte journalist Manuel Buendía,
der fandt sted for fem år siden.
Vi vil tværtimod accelerere.
I denne uge vil Mexico Citys statsadvokat
og den særlige anklager, der er udpeget i sagen,
gøre status over efterforskningen for offentligheden.
I går blev resultaterne af efterforskningen
af drabet på Manuel Buendía frigivet.
Derfor skal vi nu tale med Ignacio Morales Lechuga,
som er distriktsadvokat for Mexico City.
Da anklagemyndighederne begyndte deres arbejde
under Miguel Ángel García Domínguez,
udarbejdede de 298 hypoteser.
Disse hypoteser er formulet ud fra Manuel Buendías avisartikler
samt hans personlige forhold og familieforhold.
Ud fra disse hypoteser blev der indhentet en række ledetråde
ved hjælp af en metodologi, et system og en organisation,
der er udviklet af anklagemyndigheden.
Er det overhovedet muligt at satse på
at løse sagen inden udgangen af seksårsperioden?
Det eneste, jeg kan sige er, at jeg håber det.
Hvorfor udtaler du dig nu?
Fordi jeg ikke formelt havde mandat til det før.
Hvad kan du fortælle os om sagen?
Vi er her for at hjælpe efterforskningen.
Det kan jeg ikke svare på.
Hvor har du været de sidste fire år?
Jeg har været … forskellige steder.
Hvor?
TIRSDAG DEN 13. JUNI 1989
Jeg fik et opkald, der bekræftede hans lokalisering.
Jeg kunne høre voldsomme skud i baggrunden.
Så jeg sagde: "Hold op med at skyde."
"Men han skyder på os." "Lad ham, men I skal holde igen."
Han var på sit soveværelse.
Jeg gik op ad trappen mod værelset.
Da jeg nåede derop, kunne jeg se, at døren var åben,
og jeg kunne se en pistol.
Jeg sagde: "Zorrilla, jeg er distriktsanklager.
Skyd ikke."
"Jeg er ubevæbnet," råbte jeg.
Han åbnede døren, jeg gik ind, og han rettede pistolen mod mig.
Han truede med at dræbe mig.
Så ringede telefonen.
Han sagde: "Du tager den ikke!" Han svarede med pistolen i hånden.
OMRINGET
Præsidenten ringede til mig og sagde:
"Tag til rådhuset.
Vi har et meget stort problem."
Så fandt jeg ud af, at Ponce Rojas og Nacho Morales
ville anholde Zorrilla, og at Zorrilla truede dem med en pistol.
Endelig, efter omkring tre timer,
tog han sin frakke og sin hat,
og så gik vi.
Vi bemærkede, at han havde en pistol bag ryggen.
Jeg sagde: "Jeg giver middag."
Jeg foreslog, at vi alle spiste sammen.
Vi befinder os uden for justitsministerens kontor,
hvor Zorrilla Pérez skal afhøres.
Han er anklaget for at have dræbt Manuel Buendía.
Jeg ventede inde på kontoret,
og så ankom Nacho Morales med Zorrilla.
Da jeg trådte frem og hilste på Zorrilla,
gav jeg ham et kram og tog det våben, som han gemte bag ryggen.
Jeg sagde: "Tilgiv mig, men jeg er her,
og jeg tolererer ikke den slags."
Jeg så ikke selve afhøringen.
Nacho fremviste en film om en journalist…
Det var en gammel film, der handlede om en journalist.
Jeg ved ikke, hvad der sker i Mexico.
Der sker ikke noget i Mexico!
Det kan ikke passe, året skal ende sådan.
Nyhederne er som en kanin.
Den springer pludselig frem.
Du skal fange den i luften.
Han bestilte endda middag.
Det var ligesom en familiesammenkomst.
Jeg sagde til Nacho: "Jeg vil forhøre Zorrilla.
Det er en ordre." Så jeg afhørte ham i et par timer.
Han sagde: "Du kan slå mig ihjel. Det var ikke mig.
Jeg ved, hvem det var, men jeg siger det ikke.
Men jeg skal nok tage skylden for det."
Det gjorde han.
Politiet anholdt Zorrilla.
Men de rørte ikke hans penge og hans ejendomme
eller noget af det, han ejede.
Til gengæld for hvad?
For at melde sig og for hans tavshed.
Zorrilla omtalte ikke sagen igen.
ZORRILLS FALD
ZORRILLA ENDNU FLERE SIGTELSER
INGEN UDVEJ FOR ZORILLA SKYLDIG
Jeg blev skuespiller.
-Hvad spillede du? -Jeg spillede skurk og forbryder.
Fortæl dine venner,
at ingen penge kan købe mig.
Jeg vil være efter dig til min død.
I dag har vi fået besøg i studiet af kriminologen dr. Del Balza.
Jeg spillede altid actionfilm,
hvor jeg enten var bølle eller betjent.
Vi ankom til et studie, hvor der var en nyhedsreporter,
og så skød vi løs på folk,
selv de fyre, der stod for lyset.
Jeg slog mange ihjel.
Senere spillede jeg snigmorder.
En virkelig dygtig skarpskytte.
Jeg var på et hotel med en pige,
da min mor ringede og sagde: "Hvad har du gjort, Juan Rafael?"
Jeg blev bange.
"Jeg har ikke gjort noget. Hvorfor?"
"De har sparket dørene ind hjemme hos dig,
og de har slået din hund bevidstløs.
De har stjålet det hele.
De har fået ordre til at slå dig ihjel,
og de vil påstå, at du tilstod drabet på Buendía før din død.
Så pas på dig selv, søn."
Det gjorde mig bange.
Jeg bed min mor om at skaffe mig en advokat.
Jeg har selv været i politiet,
så jeg stak af og legede med dem.
De var dumme.
Da min mor havde skaffet mig beskyttelse, kom jeg tilbage igen.
Jeg havde våben.
Så hvis de forsøgte at slå mig ihjel, ville de også dø.
Jeg meldte mig selv ubevæbnet.
Men jeg opdagede, der var snigskytter,
væbnede styrker og en sværm af politi.
De stillede mig op mod en bil. "Hvad laver I?"
Jeg var betjent, og min samvittighed var ren.
Jeg overgav mig, og de tog mig med i bilen.
Den føderale anklagemyndighed
vil stille Rafael Moro Ávila for straffedomstol 34 i dag
på baggrund af en sigtelse for at være medskyldig i et drab.
De truede min familie.
De tilbageholdt min familie og brugte dem til at presse mig.
Jeg deltog i pressekonferencen,
men jeg har aldrig inkrimineret mig selv eller nogen andre.
Den dag, de dræbte journalisten,
befandt Juan Moro Ávila, daværende leder af motorcykel-enheden,
sig på sikkerhedsdirektoratets kontor.
Her blev han underrettet
om en særlig operation, der blev kaldt "Nyhed."
En operation Nyhed?
Intet af det her passer.
Den idiot læser op fra mit udsagn.
Endelig sagde jeg: "Hvis I insisterer…
"Jeg hjalp morderen. Men jeg vidste ikke, hvem han var."
"Vi siger, Chocorrol satte sig op på din motorcykel.
Du troede, han var en DFS-agent, så du kørte derhen.
Senere siger vi, at han begik drabet,
og så er du en fri mand.
De forsøgte at beskylde Chocorrol.
Det var politisk. De havde mig og min familie.
Så jeg sagde til dem: "Hvis det er den eneste udvej, fint."
De bad mig om at køre til adressen, hvilket jeg gjorde.
Jeg fik ordre om at finkæmme området, så jeg stod af for at få instrukser.
Jeg satte mig op.
Jeg startede min motorcykel for at køre,
da Chocorrol hoppede op bagpå.
Jeg genkendte ham fra kontoret.
Jeg troede også, at han var en sikkerhedsagent.
Han sagde: "Kør til højre, kør til venstre."
Jeg sagde: "Vi leder efter den her person."
Jeg vidste ikke, hvad jeg gik ind til.
Men jeg var medskyldig i et drab.
Distriktsadvokatens kontor har afsløret detaljer
om José Luis Ochoa Alonsos død.
Han var kendt som "Chocorrol."
I går udpegede Moro Ávila Chocorrol
som ansvarlig for drabet på Manuel Buendía.
Jeg vil samarbejde og fortælle alt.
Jeg har altid holdt meget af journalister
og altid passet godt på dem.
Jeg elsker jer.
JEG ELSKER JER HØJT!
TÆNK PÅ DEM, DER IKKE ELSKER OS!
I går klokken halv otte
ankom José Antonio Zorrilla Pérez til Mexico Citys nordlige fængsel.
Hr. Zorrilla kørte i en hvid bil,
som var en del af en konvoj bestående af 15 politibiler.
Han råbte sin uskyld foran nogle journalister.
En af dem formåede at placere en optager
inde i Zorillas patruljevogn og fik følgende optagelse.
Er du skyldig eller uskyldig?
Uskyldig. Jeg har brug for pressens hjælp.
Tak.
Som en konsekvens af efterforskningen
og hans seneste handlinger,
formodes José Antonio Zorrilla Pérez at være den ansvarlige
for drabet på Manuel Buendía Tellezgirón
samt at være hjernen bag angrebet.
INGEN FLUGTVEJ FOR ZORRILLA
På baggrund af bevismaterialet,
var det Juan Rafael Moro Ávila, der skød Manuel Buendía.
MORO I FÆNGSEL OG DE ANDRE?
ZORRILLA OG MORO DRÆBTE UDEN TVIVL BUENDÍA
ZORRILLA GAV ORDREN
MORO SKØD
BUENDÍAS SAG ER LUKKET
Vi mente, at efterforskningen omkring drabet på Manuel Buendia
var typisk for politiet.
Der var en masse vanvittige historier
og så den her motorcykel-fyr,
der var barnebarn af præsident Ávila Camacho.
Alting var overdramatiseret, og det førte ikke til sandheden.
Vi havde mistanke om, de ville dække over det ægte motiv.
Men vi havde ikke forestillet os, at vi var på sporet af en historie,
der ville opsluge os,
nemlig kartellernes indblanden.
En måned før drabet,
blev der udgivet en rapport
af biskopperne for Det Sydlige Stillehav.
Der stod, de havde konstateret,
at narkosmuglere var ved at infiltrere statsinstitutionerne.
Manuel Buendía opsnappede historien og udgav to artikler om det.
NATIONAL SIKKERHED
"National sikkerhed.
Excélsior, den 14. maj 1984.
Af Manuel Buendía.
Narkosmugling er et stadigt voksende problem i Mexico
og har været det siden 1982.
Men det kan ikke lade sig gøre uden hjælp indefra.
Det hævdes, at der skulle være
en direkte eller indirekte medvirken
blandt statslige topledere og føderale embedsmænd.
At dømme ud fra biskoppernes rapport og andre kilder,
handler det om national sikkerhed."
THE PROGRESSIVE, APRIL 1985 HVEM DRÆBTE MANUEL BUENDÍA?
ET MEXICANSK MYSTERIE AF MATTHEW ROTHSILD
"HAN SAGDE: "DE MÅ SKYDE MIG BAGFRA.'"
Det var en eksplosiv artikel, som Unomásuno udgav i søndagsudgaven.
Påstanden var, at det var folk, der ville forhindre
Manuel Buendía i at afsløre visse forbindelser til narkokartellerne.
Eller også ville CIA og den amerikanske regering hemmeliggøre
deres operationer inden for narkohandel, contraer og kriminalitet.
Ligene, der lå indpakket i plast på en ranch 80 km fra Guadalajara,
var i stærk forrådnelse.
Enrique Camarena efterforskede narkosmugling i Mexico,
da han blev bortført ved USA's konsulat i Guadalajara.
Han blev tortureret og dræbt af sine fangevogtere,
muligvis narkohandlere, der var vrede på Camarena.
De to mænd, som ifølge amerikanerne beordrede mordet,
og som de vil stille for retten, er narkobaronerne Rafael Caro Quintero
og Ernesto Fonseca.
De er allerede fængslet i Mexico.
Pludselig ringer telefonen.
De spurgte, om jeg var Jesús Esquivel.
Jeg svarede: "Ja, hvem taler jeg med?"
"Jeg er Héctor Berrellez."
Jeg ledte efterforskningen af mordet på Kiki Camarena.
Det, han sagde, skulle ændre på alting.
Historien, for at dække over Kikis mord
og for at dække over CIA's medvirken i hans mord…
DEA-AGENT
…var, at Kiki blev dræbt af narkobaronerne
på grund af den største beslaglæggelse af marihuana nogensinde.
Over 10.000 ton.
Det er det pureste opspind.
Camarena deltog ikke i Buffalo-razziaerne.
En af de ting, som Berrellez gjorde,
da han overtog efterforskningen,
var at tage alle Kikis ejendele fra kontoret i Guadalajara.
Og det første, han faldt over, var Kiki Camarenas kalender.
Deri stod Buendías telefonnummer.
Héctor Berrellez og DEA fortalte os også om den forbindelse.
De havde efter sigende mødt hinanden.
Så det vidste vi.
Dengang fik Manuel Buendía
et besøg af Javier Vázquez, som var en journalist fra Veracruz.
Journalisten fortalte Manuel Buendía, at han havde afsløret en ranch
i Veracruz.
At DFS beskyttede den,
og at ranchen tilhørte Rafael Caro Quintero.
Zorrilla Pérez sagde til Manuel Buendía:
"Lad være med at skrive om det. Lad det ligge.
Det er en stor hemmelighed."
De amerikanske efterforskere håber,
at de ansvarlige bliver anholdt og retsforfulgt i Mexico.
Så min første prioritet var at finde nogle vidner,
og ironisk nok identificerede de en amerikansk agent.
CIA-AGENT 1968–1985
Han var en person,
der, så vidt jeg ved,
var meget tæt på Guadalajara-gruppen.
I november 1983
boede han forbavsende nok i Ernesto Fonsecas hus.
Han var gift og havde sit eget hjem, men han havde ansvaret
for al den radiokommunikation, der foregik i kartellet.
Hvem vidste noget om Harrison? Han var en indviklet person.
Han arbejdede i skyggen, og han var temmelig selvstændig.
Han rapporterede til nogen.
Men det var ofte til mexicanske efterretningsfolk.
Han havde en overordnet, en overordnet i DFS og så videre.
Jeg tænkte: "Det er mærkeligt.
En amerikaner, der arbejder for DFS?"
DET FØDERALE SIKKERHEDSDIREKTORAT
En tiger er et stærkt dyr, der ikke løber fra en fare.
Den angriber frontalt.
Den foretrækker at handle i stilhed og ser det, ingen andre ser.
Sådan skal en DFS-agent også være.
Jeg havde svært ved at få fat i ham.
Men til sidst lykkedes det mig at få ham i telefonen.
Han sagde: "Du ved ikke, hvad du rører ved.
Du er ude på dybt vand.
Hvor vil du hen med det her?
Jeg gemmer mig ikke fra dig. Jeg gemmer mig fra CIA."
CENTRAL INTELLIGENCE AGENCY AMERIKAS FORENEDE STATER
Men da de kom efter ham, og det viste sig, de ville slå ham ihjel…
…så gav han os tilladelse til at optage og fotografere.
Dette er et interview af Russell Bartley
med Lawrence Victor Harrison
i hans hjem i Riverside, Californien.
Det er torsdag den 18. juni, 2009.
Du og jeg har allerede talt om det.
Den person, der fik skylden,
var journalisten Manuel Buendía.
Han sagde, han fik listerne fra Zorrilla.
Zorrilla sagde senere:
"Jeg måtte tage mig af ham, fordi han fandt ud af noget.
Jeg kan ikke sige mere, men det er stort."
Det var ikke hans udnævnelse, for det var almen viden.
Det handlede heller ikke om Mertins.
Hvorfor dræbte de Buendía?
Buendía? Fordi han havde opdaget det om landingsbanerne.
Det var det, de blev rasende over.
Det var problemet.
Du har kun set toppen af isbjerget.
Du har ikke hele forhistorien, men du kommer tæt på.
Du har talt med visse folk.
Men hvis du samler det hele,
så vil du se, at vi styrer det.
Det har vi gjort længe.
Når jeg fortæller dig det, så er det, fordi jeg har set det.
Da han var her, sagde han: "Hør her.
Vi har en hemmelig operation, hvor vi smugler våben
ind i Central- og Sydamerika til contraerne gennem Mexico.
Og vi smugler også bunker af kokain.
Vi finansierer krigen i Nicaragua med kokain."
"Hvem er vi?" Han sagde: "Oliver North og Félix Rodríguez."
SIKKERHEDSRÅDGIVER FOR USA
Félix Rodríguez er en dyster person.
Der går nogle utrolige rygter om ham i Latinamerika, der virker som fiktion.
Det starter med invasionen i Svinebugten.
Og det ender med mordet på Che Guevara
i Bolivia.
De sendte ham til Mexico,
fordi den amerikanske kongres førte en efterforskning
vedrørende de våben, som contraerne modtog.
Ville det være rimeligt at sige, hr. Rodríguez, at denne operation
blev kontrolleret af regeringen?
Det mener jeg ikke. Jeg mener,
Oberst North havde interesse i at hjælpe den Nicaraguanske frihedskamp.
Når man mister sit land, føler man sig forladt og alene,
og hvis nogen tilbyder dig deres hjælp,
er det en pligt at tage imod den
og at hjælpe vedkommende.
Du er tidligere CIA-agent, ikke også?
-Jo. -Okay.
Kiki Camarena var et mål,
fordi han opdagede ranchen i Veracruz.
De frygtede, at han kendte til træningslejrene
og til samarbejdet mellem DFS, CIA og kartellerne.
Når man begynder at samle puslespillet, så kommer billedet frem.
Vi dræbte Buendía og Camarena. Det var os, amerikanerne.
CIA mener stadigvæk, de ikke har gjort noget galt.
Krigen mod kommunismen var en førsteprioritet over narkokrigen.
Jeg mener, at de tager fejl.
For mig ødelægger de vores land.
De ødelægger vores ungdom, og de er narkohandlere.
CIA -DIREKTØR
Vi taler ikke om sikkerhed.
Vi taler om regimets målsætninger og prioriteter i verden. Om politik.
Det, som vi altid har spekuleret over,
er "hvem?"
Zorrilla havde ingen personlige problemer med Manuel.
Problemet kom højere oppefra, fra topembedsmænd.
Da jeg forlod retten, mødte jeg en fyr med blå øjne, der sagde:
"Moro, du dræbte ikke Buendía."
"Selvfølgelig ikke." "Jeg ved, hvem der gjorde det."
Han sagde, at han kendte en fyr.
En vis Luis Sayas, der arbejdede som lejemorder.
Sayas havde fortalt ham, at han havde en .38 kaliber pistol.
Ifølge ham så de Buendía og sagde:
"Det er ham. Det er Buendía."
Buendía gik over gaden, og han skød ham forfra
og flygtede.
Senere fik de ordrer til et andet job.
De skulle røve en smykkehandler.
En smykkehandler med en masse guld i Acapulco.
Da de ankom, blev de angrebet, og Luis Sayas blev skudt.
De fyldte ham med bly og smed ham i en massegrav.
Der ligger Buendías morder.
EFTER AT HAVE TILBRAGT 18 ÅR I FÆNGSEL
BLEV JUAN RAFAEL MORO LØSLADT I FEBRUAR 2009
-Goddag, hr. Zorrilla. -Hvordan går det?
Jeg er tilbage for at tale med dig.
-Jeg håber, vi ikke forstyrrer dig. -Nej, slet ikke.
-Er du sikker? -Ja.
Det er jeg glad for.
Jeg er uskyldig, og det er mine kolleger også.
Myndighederne burde undersøge sagen.
Jeg tog til gerningsstedet, fordi Luis Soto ringede til mig.
Jeg ankom hurtigt,
fordi det var fem minutter fra mit kontor.
Jeg skyndte mig derhen, fordi det handlede om en ven,
som jeg fik at vide, var blevet skudt.
Jeg håbede måske, jeg kunne komme ham til undsætning.
Hvis det er en forbrydelse, ville jeg med glæde gøre det igen.
Jeg er overbevist om, at det er en statsforbrydelse.
Zorrilla er ikke skyldig.
Hr. Morales Lechuga må meget tilgive mig
tillige med regeringen og hvem ellers.
Men jeg har afhørt manden.
Og med al respekt er jeg god til det.
EFTER 25 ÅR I FÆNGSEL
BLEV JOSE ANTONIO ZORRILLA PLACERET UNDER HUSARREST I 2013
Da PRI styrede Mexico i 80'erne,
var tavshedskoden meget vigtig, og det er den stadig.
Inden han dør,
bør Zorrilla fortælle os sin version af historien.
Det håber jeg.
Historien ejes ikke af nogen.
I den forstand bør de af os, der har levet så længe,
ikke holde vores "hemmeligheder" for os selv,
og især ikke når det drejer sig om sager, der berører hele nationen.
Mexicos historie i det 20. århundrede
er historien om den mexicanske stats forfald
og om organiseret kriminalitet.
Og i den historie skal vi inddrage figurer som Manuel Buendía.
Manuel Buendía, som de store journalister fra 1800-tallet,
vendte tilbage til det liberale,
selvom det er meget mere udbredt i dag.
Han gjorde journalistik til et våben.
Han var den første journalist,
hvis jeg husker korrekt, der blev dræbt sådan.
Det vil sige midt på gaden,
for det var sådan, det skete, da han forlod sit kontor.
En forbrydelse mod hele Mexico. Det var ikke kun mod én mand.
Men ideerne, friheden og sandheden vil altid leve videre,
uanset om de dræber modige mænd som Manuel Buendía.
Han fortsatte hårdnakket med at rapportere,
mens folk med magt forblev i rampelyset.
At løbe så store risici, uden at der sker nogen ændringer,
er både skuffende og uretfærdigt.
Og det får dig til at spørge: "Til hvilken nytte?"
"Guds våbenhvile.
Når marken står i brand.
Når der er fare for oversvømmelser,
eller når noget truer dyrene,
så søger både rovdyr og skadedyr sammen i skjul
uden konflikter.
Uden at flå hinanden i stykker.
Bønderne kalder det "Guds våbenhvile."
Lad os slutte fred.
Hvis vi ikke kan handle rationelt,
så burde vi følge vores dyriske instinkter."
Hvad betyder det?
Hvor betydningsfulde er alle de andre begivenheder?
Jeg gentager: Når man har materialet, er det en nødvendighed
at undersøge en politisk hændelse,
der består af flere lag, der har forskellige nuancer og former,
og som måske har fået en vildledende belysning.
Men der er forhåbentlig stadigvæk god tid
til at tale med jer og til jer.
Indtil da siger jeg tak, fordi I lyttede til mig i dag.
Tekster: Rikke Schultz