Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
AKI URALJA A MÚLTAT, A JÖVŐT IS URALJA.
AKI URALJA A JELENT, A MÚLTAT IS URALJA.
GEORGE ORWELL, 1984
A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ DOKUMENTUMFILMJE
A CIA MEXIKÓBAN
NEMZETBIZTONSÁG
MAGÁNHÁLÓZAT
Itt a nagy nap.
Ma van az utolsó nap, amikor megjelenik a Magánhálózat.
Bizonyos értelemben ez a búcsú. Szerény személyem, az újságíró,
Manuel Buendía, búcsúzik az olvasóktól.
Biztos vagyok abban, hogy egyesek nyíltan örülnek majd,
mások kicsit bánni fogják.
De az ellentmondás szellemében, mint mindig,
szerintem egyik csoportnak sem lesz igaza.
Ma csak az számít,
hogy van egy kis búcsúajándékom az olvasók mindkét csoportja számára.
Véget ér egy történet, melynek az első fejezete itt jelent meg,
1963. július 16-án.
Amikor egy újságíró a pályafutása egyik szakaszát zárja le,
elkerülhetetlenül enged a kísértésnek, hogy visszanézzen,
és feltegye ezt a kérdést:
„Mi volt a legfontosabb,
a legszórakoztatóbb vagy a legjelentősebb dolog, amit megírtam?”
MAGÁNHÁLÓZAT MANUEL BUENDÍA ROVATA
Óvatosnak kell lennünk, hogy ne legyünk naivak,
és ne dőljünk be a propagandának.
Idézzük fel a régi bölcsességet!
„A háború első áldozata az igazság.”
Egy dologban biztos vagyok… Ezt fel is használhatják.
A történelemnek nincs gazdája. Nem uralják konkrét személyek.
Nekünk, akik ezekről a témákról írunk,
közel kell kerülnünk az események szereplőihez,
hogy megértsük a nézőpontjukat és a gondolkodásukat.
Hogy lehet megtartani a kellő távolságot?
Erre ma sem tudom a választ.
Manuel egyszer azt mondta nekem…
„Írtam már fegyvercsempészekről,
a guadalajarai Tecos tagjairól,
és olyan zsarnoki hajlamú politikusokról, mint Rubén Figueroa.
Ha viszont a drogbárókról írok,
nem kockázatot vállalok, hanem halálra ítélem magam.”
Volt egy konkrét nap, amikor rájöttem, hogy történik valami.
Éppen a Bellinghausen étterem előtt pucolták a cipőjét.
Azt gondoltam: „Ott van Manuel.” A háta mögül köszöntem rá.
„Manuel!” Hatalmasat ugrott.
„Ne ijessz rám így!” Rettenetesen feszült volt.
Megjelent Manuel, és azt mondta,
nem fogjátok elhinni, milyen témán dolgozom.
„Hatalmas szenzáció lesz.”
Sápadtan rám nézett, és azt mondta: „Meg fognak ölni, Virgilio.”
Mire én, Manuel, miről beszélsz?
Erre ő: „Nézd csak meg, mi történik! Meg fognak ölni.”
Nézze, ha megölnek…
és lesz időm elmondani a híres utolsó szavaimat,
annyit fogok mondani: „Megérdemeltem.”
MEXIKÓVÁROS 1984. MÁJUS 30. SZERDA
Ma délután Mexikóvárosban meggyilkolták Manuel Buendía újságírót.
A tettesek megszöktek. A rendőrség nyomoz.
A büntetnek csak két tanúja volt.
Az egyikük Rogelio Barrera könyvvizsgáló, aki a tetthely közelében dolgozik.
A másik tanú Buendía munkatársa, Juan Manuel Bautista.
- A munkatársa volt? - Igen.
- Pontosabban? - Az asszisztense.
Az irattárban dolgoztam.
Este fél hét körül
a központban dolgoztam.
Juan Manuel hívott fel és mondta el, hogy mi történt.
A garázs felé tartottunk.
A kocsijához ment, én pedig fénymásolni indultam.
Megkérdezte, hogy hova megyek.
Megmondtam, de erre már nem válaszolt.
Akkor hallottam meg a lövéseket.
Megfordultam. A földön feküdt.
- Hány lövés dördült el? - Négyszer találták el.
Tudják, mennyig ideig élt még, miután meglőtték?
- Vagy azonnal meghalt? - Úgy gondolom, azonnal.
Két embert láttam, akik megpróbáltak elmenekülni.
A Liverpool utca sarka felé futottak, és balra fordultak.
Láttam, hogy egy fiatal férfi segíteni próbál neki.
Úgy tudom, az asszisztense.
Megpróbálta követni a merénylőket.
Láttam az egyiket, megpróbált lelőni,
de félreugrottam.
Menekülés közben nekiment valakinek.
Üldöztem, de egérutat nyert. Visszajöttem segíteni Buendíának, és telefonálni.
Nyilvánvalóan teljesen felzaklatta a dolog.
Azonnal felhívott.
Felküldtem, hogy keresse meg egy bizonyos ember számát,
hogy a tetthelyre hívhassam telefonon.
- Buendía barátja volt. - Előtte nem volt rá felhatalmazásom.
Zorrilla hívott fel.
És a különös stílusában ezt mondta: „Uram, tudja, hogy Buendínát megölték?”
Pontosan így.
„Nem, Antonio, Öntől tudtam meg. Honnan tudnám?” Már tudtam.
Mivel gyorsan értem oda,
még ott volt a busz, amelyik megállt, és az emberek is.
Juan Manuel Bautistát és Luis Sotót ismertem.
Elkezdtem kérdéseket feltenni.
A buszsofőr elmondta,
hogy két embert látott.
És volt ott még valaki, egy magas, vékony férfi. Ő adta le a lövéseket.
A Varsovia utcától
az Insurgentes sugárútig futottam.
Amikor megláttam, a járdán fekve, a ballonkabátjában…
Képzeljék csak el!
Mindent neki köszönhettem
a karrieremet, mindent, amit riporterként megtanultam.
Öt háztömbre onnan vacsoráztam egy étteremben.
Amikor megtudtuk a hírt, otthagytuk az ételt,
és odamentünk a tetthelyre.
A riporterek ott voltak.
Beszámoltunk a sztoriról, mert egy hírügynökség munkatársai voltunk.
MANUEL BUENDÍÁT NÉGYSZER LŐTTÉK HÁTBA
GYILKOSSÁG
KÉT ISMERETLEN LŐTTE AGYON
Reggel… azt hiszem, ma volt. Nem tudom, hány órakor.
Beszéltem vele.
Nyugodt volt, szokás szerint viccelődött velem.
Korán vártam haza.
De végül én mentem el érte.
Mást nem tudok mondani.
MEXIKÓ ELNÖKE, 1982–1988
Ott állt mellette. A közvetlen közelében.
Az igazság az, hogy a részvétnyilvánítás végtelenül képmutatónak tűnt,
hiszen Manuelt nyilván a hatalom gyilkoltatta meg.
A temetésen megjelentek közül Buendía többeket is kritizált.
Ráadásul néha nagyon éles szavakkal.
Azt gondoltam magamban,
ellenőrizni jöttek, hogy tényleg halott-e.
Mélységesen elítélem a történteket.
Az erőszak sehová sem vezet.
MEGGYILKOLTAK EGY ÚJSÁGÍRÓT
AZ ÚJSÁGÍRÓ-TÁRSADALOM GYÁSZOL
Nagyjából 40 éve ismerte meg, a Bucareli utcában.
Akkoriban bűnügyi tudósító volt.
Utána elnöki tudósító lett.
Együtt utaztuk be a világot.
Sokszor osztoztunk egy írógépen.
A teljes újságíró-társadalomra hatással volt.
Hatalmas dühöt, de egyben erős félelmet is kiváltott az újságírókból.
Az mondtuk: „Rengetegen olvasták.
Ha így is megölhetik, mit tesznek majd velünk?”
Ezzel be is fejezném,
és átadom a szót Manuel Buendíának,
aki a Nemzeti Újságíródíj kitüntetettje volt 1977-ben
és 1978-ban. Jöjjön az „Amit mondtam, megmondtam”!
Múlt csütörtökön…
a rovatomban, amelyet leközöl…
közel 30 újság…
Jól tudjuk, hogy a CIA szakterülete a kémkedés és a felforgató tevékenység.
Az észak-amerikai imperializmus eszköze,
amely mellettünk van a nehéz időkben,
hogy még nehezebbek legyenek. Tehát…
Holnap olvassák a rovatomat!
Ez volt az „Amit mondtam, megmondtam”.
Az olvasok mindig ugyanazt kérdezték: „Olvastad már Buendía új cikkét?”
Nem ismételte önmagát, nem írt kitalációkat.
Nem hazudott.
Ez súlyt adott annak, amit leközölt.
TANÁCSTALAN
Mogorvának tűnő fickó volt.
Mondhatjuk, hogy úgy festett, mint egy testőr.
Az ember azt hitte volna róla, hogy az SZBH ügynöke.
Mindig volt nála pisztoly, vagy az övén,
vagy ahogy egyszer megmutatta,
egy nagy, vastag könyvszerűségben,
aminek a borítója alatt volt a fegyver.
Ritkán mosolygott.
Sosem volt hivalkodó.
Mindig tudatában volt a környezetének,
annak, hogy ki van körülötte, még ha nem is mutatta.
Az első találkozásunkkor azt kérdeztem, ki ez a mogorva fickó?
Emlékszem, hogy sokszor írt politikusokról.
Gyakori témája volt a korrupció.
Sok mindent tudott, mert jól ismerte a rendőrséget.
Bár mogorvának tűnt, jó kedélyű ember volt,
még ha a sötét szemüveg és a bajusz mást is sugallt.
Nem tűnt barátságosnak, de jó kedélyű, szimpatikus ember volt.
Nagyszerű társalgó.
Jókat viccelődtünk.
Megszorongatott bizonyos ügyek miatt.
Végül is újságíró volt. Én pedig hagytam.
Nem elégedett?
Már mondtam, hogy igen.
Nagyon elégedett vagyok azzal, ahogy az utóbbi években vezette a lapot.
El kell ismernem, hogy 80%-kal növelte a példányszámot,
hangsúlyosabbá tette a társasági rovatot,
a képregényeket pedig nagyon szeretik a gyerekek.
De ez nem elég!
El kell ismernie, hogy a lap már nem olyan, mint volt.
- Ezt hogy érti? - Egyszerű.
A riportereink hivatalos forrásból tájékozódnak.
Ugyanazt hozzuk le, amit más újságok.
Ez nem folytatódhat így!
Akkoriban nagyon más volt Mexikó.
Zárt rendszer volt.
Meg kellett tanulni elrejteni a lényeget a sorok között,
hogy ne legyen az öncenzúra áldozata.
Akkoriban nem volt igazi cenzúra,
de az öncenzúra erősen jelen volt.
Nem volt olyan cenzúra, mint más országokban,
ahol a hatóságok előzetesen elolvasták a cikkeket.
Ugyanakkor erős volt a kapcsolat a sajtó és a hatalom közt,
és sok pénz múlt rajta.
Keveredett benne a cenzúra
és a lapok és a kormány közötti stratégiai szövetség.
A korszakban a sajtó és a kormány nagyon közeli viszonyban volt.
A hatósági eszközök egyike,
amelynek a használatával a kormány
hagyományosan befolyásolta a mexikói sajtót, a papírellátás kontrollja volt.
A PIPSA segítségével lehetett ellenőrzés alatt tartani a sajtót.
A PIPSA gyártotta a papírt az újságok számára.
Monopóliumuk volt a újságpapír gyártására.
A kormány ezzel az eszközzel manipulálta
a nyomtatott sajtó újságíróit és szerkesztőit.
A napilapok és magazinok számára
kedvezményesen értékesítettek, mert nem fizettették ki a számlákat.
Így a sajtónak rengeteg lejárt számlája volt.
Ha egy lap engedetlen volt,
a kormány behajthatta az adósságot.
Ezzel a markukban tartották a sajtót.
A kormányzat teljesen a markában tartotta az újságírókat.
A vezető újságírókat az elnök kontrollálta
pénzzel,
házakkal, autókkal, taxiengedélyekkel.
A szövetséges újságírók és szerkesztők
jutalomként kenőpénzt kaptak. Ez a chayote.
Pénzzel kitömött borítékokról van szó.
Az újságíró-kollégáim szerint
a chayote olyan gyümölcs,
amely belül mézédes,
de ha hozzáérsz, megszúrja a kezed.
Mexikó gazdasági értelemben véve legerősebb napilapjai
mindig az Intézményes Forradalmi Pártot támogatták.
Politikailag az Excélsior volt a legfontosabb.
Népszerűbb bulvárlap volt viszont a La Prensa,
amely mindig jól fogyott.
Buendía először egy kifejezetten konzervatív papi szemináriumba járt.
Amikor végül otthagyta, mert nem akart pap lenni,
a Nemzeti Akció Párt napilapjánál, a La Naciónnál helyezkedett el.
Katolikus volt, meglehetősen konzervatív,
de az a típus volt, aki idővel változik.
A gondolkodásmódja
egyre haladóbbá vált.
Miközben a NAP lapjánál dolgozott,
valahogy kapcsolatba került a La Prensával.
Az első cikke kicsit kínos volt, de azért elmesélem.
Az első sztorija szerkesztőként
horogkeresztekről szólt,
amelyeket zsinagógákra fújtak fel.
Ez volt a nagy sztorija.
HITLER ÚJ ÉLETRE KEL!
A lap főleg bűnügyekről számolt be.
Manuel megváltoztatta a lap irányvonalát, radikálisan átformálta.
Megszabadult a szenzációhajhászástól,
és alapvetően tájékoztató lappá tette,
politikai felhanggal.
A filozófiája az volt, hogy ha a történeteket
elolvassa a nagyközönség,
élvezettel kell olvasniuk őket,
és nem hányingerrel.
Sokan szeretik a bűnügyi történeteket.
A türelem művészete ez, egyfajta vadászat.
A vadász többfajta módszert is használhat.
Az egyik az, hogy a vad nyomába ered.
Egy másik módszer elrejtőzni ott, ahol a vad áthalad.
Mozdulatlanul várni.
Az állat felbukkan a közelünkben.
Az ember áll vagy ül, a keze a ravaszon.
Egyetlen pillanat van célozni és lőni.
Egy kicsit mindegyikünkben ott van a rendőr.
Nekünk sajtóigazolványunk volt.
Nekik rendőrségi jelvényük.
Néhány bűnügyi tudósítónk rendőrségi jelvényt kapott.
Hogy mire volt jó?
Ha gyilkosság történt, ügynökként azonosíthattam magam.
Ha azt mondom, újságíró vagyok, nem engednek be.
Ügynökként viszont bemehettem elkezdeni információkat gyűjteni.
Ezért volt szükség rá.
Viszont ettől még nem lettünk rendőrök.
Mexikóváros gyorsan nő,
mintha be akarná pótolni az elmúlt 80 év stagnálását.
Hatalmas épületeket emelnek, amelyek modernizálják a várost.
Az egyik a Szövetségi Biztonsági Hatóság székháza.
Az 1940-es években,
a hidegháború következtében,
létrehozták a Szövetségi Biztonsági Hatóságot
és a Politikai és Társadalmi Nyomozóhatóságot.
Ennél a tesztnél a ruganyosság a fontos.
A csapat egyik tagja nyolc társa felett ugrik át,
majd szaltóval is megismétli,
tanúbizonyságot adva képességeiről.
A Szövetségi Biztonsági Hatóságot Miguel Alemán hozta létre
az FBI mintájára,
Alemánt ugyanis a belső ellenség elleni harc érdekelte.
Hősies volt.
Ez volt a legjobb szövetségi rendőri szerv.
Sőt, a világ egyik legjobb rendőri szervének tartották.
A parancsnok félrevont. Azt mondta: „Kapsz egy csapatot.
Képzed ki őket profi motorosnak,
mert akarunk egy csapatot, akik hátul szállítanak egy ügynököt,
hogy mindenhol ott lehessünk.”
Azt mondtam, ez nehéz lesz.
Nehéz feladat lett volna. „Miért nem próbálunk ki valami mást?
Beszélek a barátaimmal.
Mindannyian profi motorversenyzők.
Vegyük állományba őket, és meg van oldva a dolog.”
Így jött létre a híres osztagunk.
Darazsaknak hívtak minket, a motorok hangja miatt.
Rengeteg motor, hangos kipufogókkal.
Képzeljék el! Motorversenyzők.
Sikerült ellesni?
Gyakoroljanak, és egy nap olyan jók lesznek, mint ők.
Van egy érdekes anekdota. Az FBI ügynökeit „G-men”-nek nevezik.
A Szövetségi Biztonsági Hatóság emberei „Giménez”-nek hívták magukat,
hogy hasonlítsanak az USA-beli példaképeikre.
A nyers információk begyűjtésében kiemelkedők voltak.
De nem voltak elemzők.
A Szövetségi Biztonsági Hatóság mindent megtett,
amit egy ilyen hatóság tehet, hogy minden tudjon mindenkiről.
Ez az újságírókat is magában foglalta.
Információkat kellett gyűjtenünk. Tudtuk, hogy ki kicsoda.
Tehát, mi történt?
Az újságírókról is tudtunk mindent.
Mindig is úgy gondoltam, hogy a társadalom és a sajtó közti kötelék elszakíthatatlan.
Az interakció a sajtó és a hatalom,
a forradalom és az ellenzék közt mindig erős volt.
A sajtónak is haladnia kellett.
Ez volt Luis Echeverría megközelítése,
aki, amióta csak elnökjelölt lett,
tudatosan szerepet játszott.
Szerintem született elnyomó volt. Nagyon gonosz ember.
Könnyen befolyásolható fiatalok.
Nem fogunk utat nyitni nekik, bárhonnan is jöjjenek.
Jöhetnek a bürokráciából,
a cégektől
vagy az idegen hatalmak által irányított aljas szervezetektől.
Alfonso Martínez Domínguezt
Echeverría hozta be a kormányzatba.
Kinevezte Mexikóváros polgármesterének.
Alfonso pedig tapasztalt újságírót keresett,
aki a sajtósa lehetne.
Buendíát szemelte ki az önkormányzat sajtókapcsolati vezetőjének.
Úrnapja volt,
és Manuel Buendía névnapja.
A városi ügyekkel foglalkozó tudósítók vacsorát adtad a tiszteletére.
Buendía hirtelen felállt. „Mennem kell.
Történik valami, és szerintem fontos.”
Szabadság! Mexikó!
Echeverría meg akarta akadályozni, hogy a diákok újra az utcára vonuljanak.
Ugyanis 1968 óta nem voltak tüntetések.
Kevesen emlékeznek arra, hogy Buendía
a Halconazo vagy úrnapi mészárlásban a bűnösök oldalán állt,
bár nem adta a támogatását a hivatalos verzióhoz.
MI A HALCONES?
A RIPORTEREK HIVATALOS PANASZA
A Hacones szervezet létrehozása és kiképzése,
a vezetőikkel együtt,
Japánhoz kötődik.
Nem tudom, kinek a remek ötlete volt az,
hogy bevesse őket a tüntető diákok ellen.
EZ VOLT AZ ESEMÉNYEK SORA:
AZ ESEMÉNYEK HELYSZÍNE CSAPATSZÁLLÍTÓ JÁRMŰVEK
TÜNTETŐK ÚTVONALA
ROHAMRENDŐRSÉG
ELLENTÜNTETŐK
NEM ENGEDJÜK A RENDBONTÁST.
AZ ÖSSZECSAPÁSBAN NEM VETTEK RÉSZT EGYENRUHÁSOK.
Buendíának kellett irányítani az információáramlást.
A főnökei iránti lojalitásból, és mert ez volt a hivatalos feladatköre.
Ugyanakkor a mészárlás tipikusan Echeverría stílusát követte,
aki mindig mást tett, mint amit mondott.
A FELELŐSÖKET MEGBÜNTETJÜK
Manuel Buendía azt mondta: „Nézd,
ahogy látom, a dolog lezárult,
de az elnök
arra kéri a főnökömet, hogy rendezzen hatalmas demonstrációt a Zócalón,
amely megmutatja a támogatottságát és elsimítja a dolgokat a mészárlás után.”
Nagy volt a tömeg.
Megtöltötte a Zócalót.
Echeverría a Nemzeti Palota erkélyéről szónokolt.
Amikor véget ért az esemény,
azt mondta: „Alfonso,
hálás vagyok a demonstrációért, amelyet megszerveztél,
és kérek egy szívességet.
Mondd meg a feleségednek és a gyerekeidnek,
hogy mostantól nekik szenteled magad,
mert nekem már minden segítséget megadtál, ami tudtál.”
Így rúgta ki.
MEXIKÓ FEJLŐDÉSÉT SEMMI SEM HÁTRÁLTATHATJA
Nézzék,
a sajtó egyértelműen hatalmi ág.
Ez kétségtelen tény. A hatalomgyakorlás eszköze.
Befolyással vagyunk a társadalomra.
Hatalmunk van.
Ahogy sokan mások, én is azt kérdezem magamtól,
hogy ki adta nekünk ezt a hatalmat?
Erőszakkal szereztük meg?
Örököltük?
A változás Manuel Buendía gondolkodásában, miután közhivatalt töltött be,
állami alkalmazott volt…
Kitörölte ezt az időszakot. Említeni sem lehetett.
És nem is számított, mert Manuel akkorra már
a mexikói politikai rendszer egyik legkérlelhetetlenebb kritikusa lett.
Szennyezés és zsarnokság.
Excélsior. 1979. október 11., írta: Manuel Buendía.
Az acapulcói öblöt ugyanúgy szennyezi be a hulladék,
mint Guerrero államot a zsarnokság.
A vízminták elemzése kimutatta,
hogy az öböl nyolc pontján
a víz olyan baktériumokkal szennyezett, amelyek általában
az emberi ürülékben fordulnak elő.
A politikai elemzés alapján az állam rendőrfőnöke
nehézsúlyú bűnözőkkel tart fenn kapcsolatokat.
A két rövid cikk következtében
szerény tudósítójukra lavinaként zúdultak a félelmetes sértések,
provokációk és fenyegetések.
AZ 1981-ES ÉV
MEXIKÓI UTAZÁS
1. ADÁS KORMÁNYZÓ ÚR!
Elmondta, mennyire nehéz időszak volt,
amikor Rubén Figueroa életveszélyesen megfenyegette.
Manuel elmondta, hogy amikor hazaért, bekapcsolta a kocsi reflektorát,
és végigpásztázta a területet,
hogy lássa, elbújt-e valaki.
Megtanulta bal kézzel kinyitni az ajtót,
mert a jobb keze a pisztolyán volt.
Rubén Figueroa Figueroa igazi politikai kalandor volt.
Azok közé tartozik,
akikre azért emlékszünk,
mert elképesztő sztorikat mesélnek róluk,
és nem a politikai ténykedésük miatt.
Ha valaki olyan kérdést tesz fel, ami nem tetszik,
nos, akkor én…
hajszálpontosan lövöm szemen.
Jól emlékszem, hogy megvolt az a szokása,
hogy értekezleteket tartson, utasításokat adjon és minden hasonló
az úszómedencéből, fürdőnadrágban.
Igen, elnök úr?
Összeomlott egy iskola?
Három halott?
A gyerekek… nagyon sajnáljuk.
Mi volt az oka?
Túl régi volt az épület? Melyik település ez?
Tenancingo, Tlalchapában.
Írják fel!
Azt is mondta, hogy azt szeretné, ha a temetésén…
Melltartó lenne a szememen,
és bugyi a szívemen.
Az a kövér, ocsmány fickó?
Igen, megfenyegette. A kormányzó veszélyes alak volt.
Félt tőle.
Használatra kész.
Vérszomjas volt.
Több újságírót is megölt,
és még ki tudja, hány embert Guerreróban.
Manuel Buendía rengeteget írt erről.
Azt mondják, hogy a gyengéket élve felfalják.
Inkább ismerjenek keménynek, mint gyengének.
Egy eseményen együtt reggeliztem vele.
Dicsekedett.
„Már alig vannak nálunk gerillák. Halászt csináltunk belőlük.
Minden jól megy.”
„Hogy sikerült ez, Rubén?”
„Összefogdossuk őket, és a hadseregbeli barátaink segítségével
repülőről vagy helikopterről a tengerbe dobjuk őket.
Van, amelyik nem tud úszni.” Ez így történt.
Idézzük fel a híres mondását!
„Guerreróban nincsenek politikai foglyok vagy eltűntek.
Mind halott.”
Figueroát természetesen mélyen sértette,
hogy Manuel feltárta a korrupt kormányzása sötét titkait.
És mivel ölt már embereket
Guerrero államban,
a gyilkos kormányzó Manuel Buendía elleni fenyegetései komolyak voltak.
Rubén úr fenyegetőzése a legkevésbé sem aggaszt,
ugyanakkor páncélként véd az ellen,
hogy elüssenek, kocsmai verekedésbe keveredjek, vagy romlott halat egyek.
Azt mondanám, hogy Manuel a fekete humor mestere volt.
Látni lehetett, hogyan… hogyan formálja meg úgy a kérdéseket,
hogy a lehető leggyilkosabban támadják a megcélozott személyt.
Mi lesz ezekből a fiatalokból?
Mik most?
Nos, pszichopaták, akik a jövőben
bekerülnek a mexikói bűnügyi múzeum gyűjteményébe.
Néhányszor jártam az irodájában.
Úgy nevezte, az MIA, a Mexikói Központi Hírszerző Ügynökség.
A CIA nevével viccelődött.
Megkérdeztem tőle,
Manuel úr, honnan szerzi az információit?
A Szövetségi Biztonsági Hatóságtól?
Az elnöki hivatalból?
Azt válaszolta, nézze,
a sajtó mindent megír.
De az emberek nem tudnak olvasni.
Figyelmesen kell olvasni az újságokat.
Át kell nézni a sportrovatot,
a társasági rovatot,
és főleg a bűnügyi rovatot.
Kivágta a cikkeket,
és zacskóba rakta őket.
Folyamatosan gyarapodott az archívuma.
Kezdetben 20 aktája volt,
de a szám majdnem 4000-re ment fel.
Azt mondtam: „Tényleg így van.
Olyan dolgokra jön rá,
amiket mi is naponta látunk, de nem vesszük észre őket.”
Ilyen az igazi újságírói látásmód.
Általános az egyetértés abban, hogy a legősibb foglalkozás a prostitúció.
Viszont azt mondanám, a kémkedés legalább ennyire ősi.
Mondhatjuk, hogy a legrégebbi történelmi hivatkozás a kémkedésre
a kémekre és a társadalmi szerepükre
Krisztus előtt 4000-ből való.
Józsue könyvének 2. fejezetében ezt olvassuk…
„Józsue, Nun fia, Sittimből titokban két hírszerzőt küldött előre
ezzel a megbízatással: ’Menjetek, fürkésszétek ki Jerikó földjét!’
Előre mentek, s egy Rácháb nevű rossz hírű nő házába tértek be,
s nyugalomra tértek.”
Az idézetben a világ két legősibb mesterségének a gyakorlói
találkoznak egy jelenetben.
Azóta hatezer év telt el, de a dolgok nem sokat változtak.
Kérlek, maradjatok a földön!
Az európai hidegháború
új csúcspontja vagy második hulláma
Közép-Amerikában jött el.
Az USA és Észak-Amerika médiája
előállt azzal a koncepcióval, azzal a kitalációval,
hogy Nicaragua a végső front a kommunizmus elleni harcban,
a kontinenst érő szovjet és kubai befolyás elleni harcban.
Amerikai honfitársaim…
AZ USA ELNÖKE,1980–1988
Néhány alapvető döntésről adnék tájékoztatást,
amelyeket meg kell hozniuk.
Hiszem, hogy alkotmányos kötelességem önök elé tárni ezeket az ügyeket.
Nem indítunk háborúkat. Sosem leszünk mi az agresszor.
Szövetségi huligánok. El Sol de México.
1978. február 6., írta: Manuel Buendía.
Az Egyesül Államok, és nem a Szovjetunió lapjai
írták meg a közelmúltban,
hogy a Reagan-kormányzat
közvetlenül érintett volt számos támadásban Nicaraguában,
ami az invázió előkészítése lehet.
A sandinisták uralma kommunista rémuralom.
Fegyverrel akarják megszerezni a hatalmat, diktatúrát bevezetve.
A sandinisták több ezer harcostársa ma már ellenük küzd.
Őket hívják ma kontráknak.
Szabadságharcosok.
Amerikaiként büszkének kell lennünk arra,
amire Közép-Amerikában törekszünk.
Ez nem csak stratégiai érdek.
Erkölcsileg helyes,
hogy nem akarunk ellenséges kommunista kolóniákat
sem Dél-, sem Közép-, sem Észak-Amerikában.
Köszönöm, Isten áldja önöket és jó éjt!
A háború legelején, az El Savador-i fegyveres konfliktus alatt,
Nacho Rodríguez Terrazas volt
az első külföldi újságíró, aki meghalt El Salvadorban.
IGNACIO RODRÍGUEZ FOLYTATJUK A MUNKÁDAT
Aznap este, a sokk hatása alatt, felhívtam Manuel Buendíát.
Tanácsot adott arról, hogy mit tegyünk.
Rendeztünk egy elég nagy demonstrációt.
A média összes szereplője ott volt,
amikor hazahozták Nacho Rodríguez Terraza holttestét.
Akkor szembesültem először a kegyetlen valósággal.
Ahogy mások is.
Minden mexikói újságírót megrázott
a kollégánk, Ignacio Rodríguez Terrazas meggyilkolása.
Úgy halt meg, ahogy egyébként is akarta volna.
Tudósítás közben.
Két másik újságíró karjai közt halt meg,
akik tele voltak döbbenettel és haraggal.
Amíg lesznek becsületes újságírók Mexikóban, megőrizzük az emlékét.
Ígérjük meg, amit kell,
kockáztassunk, ahogy kell,
hogy méltók legyünk 28 éves kollégánkhoz,
aki példát mutatott.
Amikor történt valami fontos,
másnap a többi rovatíró
reagált a hírre, és elemzést adott.
A Magánhálózat viszont mindig valami másról szólt.
Teltek a napok, és Manuel másról írt.
Aztán hirtelen megjelent a reakciója.
Bombák jobbról.
El Universal. 1978. február 2.
A módszer, amellyel elhelyezték a bombát
a kubai nagykövet kocsijában
100%-ban észak-amerikai.
Semmit sem bíztak a véletlenre.
Ez nem játék.
A bomba mindig üzenetet küld.
Az üzenet nem mindig ugyanaz, ahogy a címzett sem.
Guadalajarában működik az egyik legrégebbi és legerőszakosabb fasiszta szervezet,
a legtöbb taggal.
A Tecos tagjai szélsőjobbosok voltak,
néhányan német felmenőktől származtak.
Gyakorlatilag náci háttérrel rendelkeztek.
FASISZTÁK?
A fasizmusunknak nincs arca.
Természeti erő.
Mint a naplemente vagy a porvihar.
Manuel a cikkeiben hevesen támadta
a Guadalajarai Egyetemet.
Ugyanis szélsőjobbos intézmény volt.
Veszélyes és gyilkos.
A központjuk a Guadalajarai Független Egyetem.
A hallgatók és a tanárok többsége tag,
a szimbólumuk pedig a bagoly,
amely figyel, és megbújik a sötétben.
Manuel Buendía megfigyelését '66-ban vagy '67-ben kezdtük el.
ÜGYÉSZSÉGI RENDŐRSÉG
A megfigyelésére utasítottak.
- Ki? - A Tecos vezetői.
Ott voltam, amikor parancsot adtak a meggyilkolására, amint lehet.
Ennyire zavarta őket.
A GRÁNÁTOT DOBÓ AMERIKAI ÜGYNÖK NEM VOLT EGYEDÜL
Éles szemű megfigyelő volt, aki mindent észrevett
a megjelent anyagokban.
Talált például egy cikket az újság egyik rovatában arról,
hogy felfedeztek egy fegyverszállítmányt a határon.
Aztán néhány nap múlva hirtelen rábukkant valami másra,
ami ugyanannak a kirakósnak az egyik darabja volt.
Így rakta össze a cikkei többségét.
Manuelnek több állandó „kuncsaftja” volt, és Gerhard Mertins közéjük tartozott.
Az egyik legnagyobb nemzetközi fegyvercsempész,
az SS korábbi tagja, Mexikóban is irodát nyitott.
Saját szavai szerint innen irányítja a közép-amerikai tevékenységét,
a kommunizmus ellen harcolva.
Az egyik szállítójuk volt,
és közeli kapcsolatban állt a hadsereggel.
ELHOZZÁK BUENDÍA NÉMETJÉT
MERTINS, A FŐ GYANÚSÍTOTT
A '80-as években Mexikó volt a világ kémjeinek fő fészke.
Mindenki ott volt.
Szovjetek, keletnémetek, kubaiak.
Lássuk csak…
Ma… A délután folyamán…
Igen.
Találkozom egy nicaraguai csoporttal.
Utána vacsorázom.
Ez azt jelenti…
Az egyetlen időpont, ami jó lehet, 3:30…
Értem.
Tehát elfoglalt…
- Ötkor. - Ötkor?
Igen, vagy lehet 8:30-kor.
Erős volt a kémaktivitás, és Mexikó nem folyt bele.
Vagyis sajnos egy módon részt vettünk benne.
Minden telefont lehallgattunk,
amely szerepelt a CIA-től kapott listán.
Mi végeztük a piszkos munkát a CIA számára.
- Mi a cím, uram? - Nápoles utca 48.
- Nápoles… - Negyvennyolc.
- Igen.
- Melyik emelet? - Második.
- Második emelet. - A Londres és a Liverpool utca között.
Hangrögzítőket használtak,
és amikor valaki felvette a kagylót, klikk,
a magnó elindult, és elkezdett rögzíteni.
Amikor pedig lerakták, leállt.
Utána pedig kiváló, egészen kiváló leírók
legépelték a beszélgetéseket.
Az 52 éves Lawrence Sternfield
a CIA jelenlegi feje Mexikóban.
A fedőpozíciója attasé,
azok közé a diplomaták közé tartozik,
akiket az USA kormánya 1977 júliusában akkreditált Mexikóba.
Bármilyen utalás, amely felfedi egy CIA-ügynök személyazonosságát,
veszélybe sodorja az illetőt, bárhol legyen.
Nem csak az ügynök kerül veszélybe,
hanem az USA nemzetbiztonságára is veszélyesnek ítélik ezt.
Az, hogy egy mexikói újságíró
ismerte a mexikói CIA-ügynökök kilétét,
nem csak nagy újságírói siker volt,
de megmutatta, hogy Buendíának jók a kapcsolatai.
Az 52 éves Lawrence Sternfield,
a bukott prédikátor,
a CIA jelenlegi feje Mexikóban.
Az irodája a Río de la Plata 48. szám alatt található.
Ha pedig a CIA ügyeiről kérdeznék,
a 633-59-80-as telefonszámon érhetik el.
Dr. Phillip Aler, James Anderson,
Robert Bruce, Gilbert Carey, William Carson, Harry Chandler…
Minden országnak és kormánynak vannak kémjei,
információkat gyűjtő hírszerző szervei.
Csakhogy az információgyűjtés egy dolog, a kémkedés pedig egy másik.
A felforgató tevékenység még rosszabb.
„The dirty work” – ahogy az amerikaiak mondják. „A piszkos munka.”
A CIA embereket ölt meg nálunk.
Amikor megjelent a cikk, és leültünk beszélgetni,
féltünk, hogy történni fog vele valami,
mert tudtuk, mit művel a CIA Latin-Amerikában és világszerte.
Bombamerényletek,
véletlennek tűnő autóbalesetek jellemezték a módszereiket.
Manuel nagyon bátor volt, amikor megírta ezt.
Tudtam a Tecosról,
Mertins úr fegyvercsempészeti ügyleteiről,
ismertem jó néhány ellenségét, akik felmerülhetnek
Buendía megölésének ügyében.
Ezért sosem derült ki…
Szerintem gyakorlatilag tökéletes bűntény volt.
Mikor lépik át az újságírók a határt,
és sodorják veszélybe magukat? Ez a részleteken múlik.
És az, aki megírta a részleteket…
Manuel Buendía volt.
Szerintem a bosszú kockázata és a veszély a szakmánk része.
Ahogy már sokszor mondtam,
nincsen rózsa tövis nélkül.
1984. MÁJUS 30.
Különleges tudósítás a napfogyatkozásról
1984. május 30-én, reggel 9 órakor.
Ezt az adást a Mexikói Rádió Nemzeti Független Egyeteme készítette.
Különleges kiadás a napfogyatkozásról.
RÖVID IDEIG LÁTHATÓ
Ma reggel napfogyatkozás figyelhető meg Mexikóból.
Az ország tudósai
összegyűltek 9:29:47-kor, a napfogyatkozás maximumakor.
Ma délután ölték meg, ötször lőtték hátba, az egyik lövedék átfúrta a szívét.
A mai Excélsior szerint Buendíánál mindig volt fegyver,
és azt mondogatta, ha megölnek, csak hátulról végezhetnek velem,
mert ha szemből támadnak, néhányat magammal viszek.
Felhívták Zorrillát. „Meggyilkolták Buendíát.”
Rádiónk hívtak.
„F7-L1, azonnal jelentkezz. A darazsak induljanak erre a címre!
Gyilkosság történt.”
Azonnal azt kérdeztem, hogy miért mennénk ki egy emberöléshez?
„Mindegy, ez a parancs.”
Az ügynökök gyorsak voltak. Zorrilla később jött,
de gyorsan érkeztek meg,
és kikérdezték Juan Manuel Bautistát.
- Mi a neve? - Juan Manuel Bautista.
- A kollégája? - Igen.
Bent voltam.
Hallottam, ahogy Juan Manuel Bautista személyleírást ad.
„Magas volt, 180 centis.
Kreol, vékony bajusszal.
Kefefrizurája volt.
Izmos, partvidéki típus.”
A Szövetségi Biztonsági Hatóság aktákat vitt el.
Nem tudom, hány aktát vittek el, de láttam, hogy elviszik őket.
Luis Soto nagyon dühös volt. „Elviszik az aktákat.”
MEGÖLTÉK AZ ÚJSÁGÍRÓT
A szövetségiek ilyenek.
Parancsot kaptunk, és kemények voltunk.
A szövetségieket jobban tisztelték.
Bizonyítékokat gyűjtöttünk, kihallgattuk a tanúkat.
Amikor megölték,
azonnal a Szövetségi Biztonsági Hatóságra gyanakodtam.
BUENDÍÁT NEM POLITIKAI OKBÓL ÖLTÉK MEG
A hirtelen felindulásban elkövetett bűntettek gyakoriak.
Ugyanakkor senki sem hitte, hogy egy szerető
meghúzza a kabátjánál fogva,
és hátba lövi.
Ez a profik módszere.
2. LÖVÉS
3. ÉS 4. LÖVÉS
Sem a tények, sem a bűntett típusa nem utalt szenvedély-bűncselekményre.
A szakszervezet akcióba lépett,
másnap demonstrációt tartottunk,
sok részvevővel.
A szakszervezet erős üzenetet küldött.
MANUEL BUENDÍA ALAPÍTVÁNY
Rövid demonstrációt tartottunk a belügyminisztériumnál,
és Manuel Bartlett-tel akartunk beszélni.
Miért zárják be?
- Ez egy közhivatal. - Nem értem, miért zárták be.
Igazságot!
A belügyminiszter.
Manuel Bartlett…
Az újságíró-szakszervezettől jöttünk.
A belügyminiszter.
„A miniszter nincs itt. Elfoglalt.”
„Várunk.”
Két másodperccel később, valamilyen csoda folytán,
Manuel Bartlett megjelent beszélni velünk.
Megmondtuk, hogy dühösek vagyunk,
mert a nyomozásnak nincs eredménye.
Megígérte, hogy személyesen intézkedik.
Mexikó jövője a tét,
és a mexikóiak ezt akarják.
Igazi demokráciát.
Őszinteséget és hitelességet.
Manuel Bartlett Díaz imponáló karriert mutatott fel.
Manuel Bartlett Díaz minden volt, csak elnök nem.
Manuel Bartlett olyan típusú mexikói politikus volt,
aki az Intézményes Forradalmi Párt régi vonalát képviselte,
amelynek más volt az államfelfogása.
Ez meghatározta a hozzáállását.
BELÜGYMINISZTER 1982–1988
OKTATÁSI MINISZTER 1988–1992
PUEBLA KORMÁNYZÓJA 1993–1999
SZENÁTOR 2012–2018
De la Madrid fő célja az volt,
hogy működő maradjon az ország,
Manuel Bartlett fő célja pedig az elnökség megszerzése volt.
Hogyan javasolta Manuel Bartlett az elnöknek azt,
hogy Zorrilla vegye át a nyomozást?
Ha a hatóságokra bízzák az ügyet, sikertelen lesz a nyomozás.
Rogelio Hernández szerepe fontos,
bár nem ismerte Manuel Buendíát.
Ugyanis Hernández
fáradhatatlanul küzdött az igazságért.
Először Buendía barátait és ellenségeit néztük végig.
Egy személyre figyeltünk fel, Zorrillára, aki nagyon jó barátja volt.
Zorrilla Manuel Buendía barátja volt.
Még lőni is együtt jártak az 1-es számú katonai bázisra.
Nem mondhatok semmi rosszat Zorrillára,
mielőtt a Szövetségi Biztonsági Hatósághoz ment.
Ambiciózus típus volt, erkölcstelen,
nem ismert hűséget, cinkes volt, kellemetlen, becstelen,
de ez minden.
A Szövetségi Biztonsági Hatóságnál gyakorlatilag megőrült.
Egyszer azt mondta nekem, és ez is idézet lesz…
„Elnököt csinálok Manuelből.
És aztán, tudod…”
A SZBH-nak fontos szerepe volt
a törvényszegésekben és a nyomozás akadályozásában.
Voltak arra utaló jelek,
hogy részük volt a dologban.
Nem volt okuk arra, hogy elvigyék az aktákat.
Zorrilla négyszemközt azt mondta nekem,
hogy Bartlett parancsára vitték el az aktákat.
Az újságírók már akkor nyíltan Bartlettet vádolták.
Úgy érezte, célba vették, és ez gyújtotta be a tüzet.
Szerintem ekkor kezdték el a Zorrilla elleni vizsgálatot.
És elkezdtek kiderülni a Szövetségi Biztonsági Hatóság ügyei.
A Szövetségi Biztonsági Hatóság vezetői voltak az ország első drogbárói.
Nem volt különbség a drogcsempészek, a szervezett bűnözés,
és a SZBH között.
Jól ismert kapcsolat az,
hogy ők védték a Guadalajara kartellt.
A kartell feje Miguel Ángel Félix Gallardo volt,
és tag volt Ernesto Fonseca, vagyis Don Neto,
illetve Rafael Caro Quintero.
Manuel Buendía ezeket a kapcsolatokat követte.
Milyen aktákat vittek el Buendía archívumából?
Mindent, ami a drogcsempészekre vonatkozott.
Elmesélek egy érdekes anekdotát.
Zorrilla azt mondta a minisztériumnak,
hogy az SZBH nem kér költségkeretet.
Miért? Mert országos korrupciós hálózatuk volt,
amely milliókat hozott.
Manuel meghívott ebédelni, és nyíltan elmondta,
hogy a Szövetségi Biztonsági Hatóság belefolyt a drogcsempészetbe.
„Manuel, újságíróként gondolhatja ezt,
de ez nagyon súlyos vád.
Ezt nem tudhatja, mégis tudja. Tudja.”
Ez volt az utolsó beszélgetésünk,
három vagy négy nappal később megölték.
Hibázott, hogy megbízott Zorrillában?
Szerintem igen.
Olyan emberrel barátkozott, akiről tudta, hogy bűnözőket véd.
Már persze, ha tényleg tudta.
Hónapokig, talán egy évig is
titokban tartották az eset aktáját.
Nem csináltak semmit.
Minden elvesztettek.
A ruháit is elvesztették. Miért?
Hogy lehet, hogy egy ilyen fontos nyomozásban mindent elveszítenek?
Büntetlen marad a férjem gyilkosa?
Láttam az események irányát,
és azt gondoltam, itt valami nagy dolog készül.
Aztán Zorrilla meglátogatott az irodámban, és azt mondta:
„Uram, búcsúzni jöttem.”
Megkérdeztem, hova megy?
„A miniszter úr haza küld, az ottani képviselőjének,
és utána kormányzó leszek.”
Akkor már legalább négy nyomozás folyt Buendía ügyében.
Három hivatalos, plusz az újságíróké.
És mindegyik Zorrilla irányába mutatott.
Bár tagadta, Bartlett pontosan emiatt
hozta el Hidalgo államból,
és utasította az ország elhagyására.
És Antonio Zorrilla Pérez Spanyolországba ment.
BUENDÍA-NYOMOZÁS SEGÍTSÉG!
Nem zárjuk le a folyamatban levő nyomozásokat.
Főleg azt a nyomozást nem,
amely a neves újságíró, Manuel Buandía ügyében folyik,
akit öt éve öltek meg.
Megduplázzuk az erőfeszítéseinket.
Ezen a héten Mexikóváros körzeti ügyésze,
valamint az üggyel megbízott különleges ügyész
bemutatja a nyomozás eredményeit a közvéleménynek.
Tegnap közzétették a nyomozás eredményeit
Manuel Buendía meggyilkolásának ügyében.
Ennek kapcsán beszélgetünk most Ignacio Morales Lechugával,
Mexikóváros kerületi ügyészével.
Amikor a különleges ügyész hivatala elkezdte a munkát
Miguel Ángel García Domínguez vezetésével,
KERÜLETI FŐÜGYÉSZ, 1988–1991
Manuel Buendía újságcikkei alapján,
illetve további 24-et személyes és családi kapcsolataira alapozva.
A hipotézisek igazolására bizonyítékokat gyűjtöttek
azzal a módszertannal, rendszerrel és struktúrával,
amelyet a különleges ügyész dolgozott ki.
Megalapozottnak, sőt, lehetségesnek tartja,
hogy megoldják az ügyet hatéves hivatali ideje alatt?
Annyit mondhatok, hogy… reméljük a legjobbakat.
Miért most tesz vallomást?
Mert eddig nem kaptam rá hivatalos felhatalmazást.
Mit tartalmaz a vallomása?
Információkat biztosítunk a nyomozáshoz.
A hivatalt kérdezze.
Hol volt az elmúlt négy évben?
Nos, én… sok helyen jártam.
Hol, uram?
1989. JÚNIUS 13., KEDD
Telefonon hívtak fel azzal, hogy megtalálták.
A háttérből lövések hallatszottak.
Azt mondtam, ne lőjenek tovább!
„De lő ránk.” „Hagyják, de ne lőjenek vissza!”
A hálószobában volt.
Felmentem a lépcsőn, a hálószoba felé.
Felértem, láttam a nyitott ajtót,
és megjelent egy fegyver csöve.
Azt mondtam: „Zorrilla, a kerületi főügyész vagyok.
Ne lőjön!”
Azt kiabáltam, nincs fegyverem.
Kinyitotta az ajtót, és beléptem. Végig rám célzott.
Fenyegetőzött, hogy megöl.
Ekkor csörrent meg a telefon.
Nem engedte, hogy odamenjek. Fegyverrel a kézben vette fel.
SAROKBA SZORÍTVA
Az elnök hívott fel azzal,
hogy menjek el a városházára,
mert nagy baj van.
Ekkor tudtam meg, hogy Ponce Rojas és Nacho Morales
be akarta vinni Zorrillát, aki fegyvert fogott rájuk.
Végül, három óra huzavona után,
fogta a kabátját és a kalapját,
és elindultunk.
Észrevettük, hogy fegyvert is hozott.
Azt mondtam, vacsorázzunk.
Ezt mondtam. „Menjünk el valahova vacsorázni.”
A kerületi főügyész hivatala előtt vagyunk,
ahol ma hallgatják ki Zorrilla Pérezt,
aki Manuel Buendía halála kapcsán került gyanúba.
A kerületi főügyészi hivatalnál várakoztam,
amikor megérkezett Nacho Morales Zorrillával.
Amikor üdvözöltem Zorrillát,
megöleltem, és elvettem tőle a fegyvert, amelyet a háta mögött rejtegetett.
Azt mondtam, bocsáss meg, de én is itt leszek,
és nem tűröm az ilyesmit.
Nem voltam jelen a kihallgatáson.
Nacho berakott egy filmet, amelyik egy újságíróról szólt…
Egy régi filmet egy újságíróról, a címe… Egy filmet, na.
Nem tudom, mi történik Mexikóban.
Mexikóban nem történik semmi!
Hihetetlen, hogy ezzel a hírrel ér véget az év.
A hír olyan, mint a nyúl.
Váratlan helyről ugrik elő.
És ugrás közben kell elkapni!
Még vacsorát is rendelt.
Családi összejövetelre hasonlított.
Aztán azt mondtam Nachónak, én is ki akarom hallgatni.
„Parancsom van rá.” Két vagy három órán át beszéltünk.
Azt mondta: „Figyelj, meg is ölhetsz.
Nem én tettem.
Tudom, ki volt, de nem árulom el.”
„De elviszem helyette a balhét, Javier.”
És így is lett.
Tehát, letartóztatták Zorrillát,
de megtarthatta a pénzét, a birtokait,
a teljes vagyonát.
Cserébe miért?
Mert magára vállalta, és mert hallgatott.
Zorrilla sosem beszélt az ügyről.
ZORRILLA BUKÁSA
ZORRILLÁT ELFOGTÁK EGYRE TÖBB A VÁD
ZORRILLA NEM MENEKÜLHET BŰNÖS
Akkor kezdtem filmezni.
- Mit játszottál? - A rosszfiút, a bűnözőt.
Üzenem a társaidnak,
hogy engem nem vehetnek meg.
Írok rólad, amíg meg nem halok.
Mai vendégünk dr. Dela Balza, a neves kriminológus.
Rengeteg akciófilmben játszottam.
Vagy bűnöző vagyok, vagy zsaru.
Megérkeztünk a stúdióba, volt ott egy újságíró,
és mindenkit lelőttünk,
még a világosítót is. Sok embert lőttem le a filmekben.
Utána bérgyilkost játszottam.
Profit, mert sok embert nyírtam ki.
Éppen egy hotelben voltam egy lánnyal,
amikor felhívott az anyukám. „Juan Rafael, mit követtél el?”
Megijedtem.
„Nem csináltam semmit. Miért?”
„Kimentek a házadhoz, és betörték az ajtót.
Leütötték a kutyádat.
Mindenedet ellopták.
Parancsuk van, hogy megölhetnek.
Azt fogják mondani, hogy a halálod előtt beismerted Buendía megölését.
Szóval légy óvatos, fiam!”
Rendesen megijedtem.
Azt mondtam: „Keríts ügyvédet, és kérj védelmet!”
Zsaru voltam, tudtam, mi történik.
Leléptem, és játszottam a rendőrökkel.
Ostobák voltak.
„Hol van a védelmem?”
Amikor anya szólt, hogy megszervezte, azonnal visszajöttem.
Nem vittem fegyvert.
Amúgy mindig volt nálam, hogy ha megtámadnak,
ők is meghaljanak.
Fegyvertelenül adtam fel magam.
Akkor láttam meg a mesterlövészeket,
a fegyvereseket, a rengeteg rendőrt.
Nekilöktek a kocsinak. „Mi van már? Nyugalom!”
Zsaru voltam. Tiszta volt a lelkiismeretem.
Feladtam magam. Beültettek a kocsiba.
A kerületi ügyészség
ma a bíróság elé viszi Juan Rafael Moro Ávilát
emberölésben való bűnrészesség vádjával.
Megfenyegették a családomat.
Őrizetbe vették a családomat, hogy nyomás alá helyezzenek.
Ezért egyeztem be a sajtótájékoztatóba, de nem ismertem el semmit.
Nem vádoltam be senkit.
Az újságíró meggyilkolásának napján
Juan Moro Ávila, a különleges motoros bevetési egység parancsnoka,
a Szövetségi Biztonsági Hatóság irodájában tartózkodott,
amikor értesítették, hogy aznap délután
sor került a „Hírek” nevű különleges bevetésre.
„Hírek” nevű bevetés?
Minden szava hazugság.
A rohadék a vallomásomat olvassa fel!
Végül azt mondtam, ha így szorongattok, legyen.
Segítettem a gyilkosnak. De nem tudom, ki az.
„Azt mondjuk, Chocorrol elvitte a motorodat,
és mivel azt gondoltad, az SZBH ügynöke, folytattad a kikérdezést,
aztán előállunk azzal, hogy ő lőtt,
téged meg kihúzunk a bajból.”
Chocorrolra akarták kenni.
Politika volt az egész. A markukban tartottak.
Csapdába estünk. Azt mondtam, ha nincs más kiút, legyen.
Azt mondták, jelentkezzek a címen. Így is tettem.
Leszálltam a motorról. A parancsnok a helyszín átfésülésére utasított.
Felültem a motorra.
A motorral elindultam átfésülni a területet,
amikor Chocorrol úr felugrott mögém.
Felismertem az irodából.
Azt gondoltam, az SZBH ügynöke.
Elindultunk, mutatta az utat. „Itt balra, itt jobbra…”
Azt mondtam, figyeljük a keresett személyt.
Nem ismertem fel, hogy mi történik.
Hogy bűnrészessé válok egy gyilkosságban.
A kerületi főügyészség
információkat tett közzé José Luis Ochoa Alonso, vagyis Chocorrol haláláról.
Tegnap Moro Ávila megnevezte Chocorrolt,
mint a személyt, aki meggyilkolta Manuel Buendíát.
Együttműködök, és mindent elmondok.
Szeretem az újságírókat. Engem is érdekel az írás,
mindig vigyáztam a riporterekre.
Szeretlek titeket.
ÚGY SZERETLEK TITEKET!
MILYEN LEHET AZ, AKI NEM SZERET?
Ma 19:30 körül
José Antonio Zorrilla Pérez megérkezett Mexikóváros Északi Börtönébe.
Zorrilla a fehér autóban utazott,
amely a 15 autóból álló rendőrségi konvoj része volt.
Azt kiabálta a sajtónak, hogy ártatlan.
Az egyiküknek sikerült bedugni a mikrofonját
a Zorrilla Pérezt szállító kocsiba, és elkészíteni ezt a felvételt.
Bűnös vagy ártatlan, Zorrilla úr?
Ártatlan. A sajtónak segítenie kell.
Köszönjük.
A nyomozás eredményeként,
és a most tanúsított viselkedése alapján,
feltételezhetően José Antonio Zorrilla Pérez a felelős
Manuel Buendía Tellezgirón meggyilkolásáért
a bűncselekmény értelmi szerzőjeként.
NINCS MENEKVÉS ZORRILLA SZÁMÁRA
A rendelkezésre álló bizonyítékok alapján
Juan Rafael Moro Ávila volt az, aki lelőtte Manuel Buendíát.
MORO BÖRTÖNBEN VAN ÉS A TÖBBIEK?
KÉTSÉGTELENÜL ZORRILLA ÉS MORO BUENDÍA GYILKOSA
ZORRILLA ADTA KI A PARANCSOT
MORO LŐTT
BUENDÍA AZ ÜGY LEZÁRVA
Úgy éreztük, a nyomozás Manuel Buendía ügyében
tipikusan a rendőrségre vall.
Tele volt őrült történetekkel,
aztán felbukkant a motoros,
aki Ávila Camacho elnök unokája.
Kicsit a szappanoperákra hasonlít, és nem vezet el az igazsághoz.
Gondoltuk, hogy eltitkolják az igazi okot,
de nem is hittük volna, hogy olyan történet bontakozik ki,
amely mindenkire hatással van.
A kartellek felemelkedéséről beszélek.
Egy hónappal a gyilkosság előtt közzétettek egy jelentést
a déli, csendes-óceáni térség püspökei,
amelyben leírták, hogy azt látják,
hogy drogcsempészek szivárognak be az állami intézményrendszerbe.
Manuel Buendía két cikket is írt a jelentésre reagálva.
NEMZETBIZTONSÁG
Nemzetbiztonság.
Excélsior. 1984. május. 14.
Írta: Manuel Buendía.
A drogcsempészet egyértelműen felfutóban van Mexikóban
1982 óta.
Ez pedig csak belső segítséggel valósulhatott meg.
A mocskos üzletben
közvetve vagy közvetlenül bűnrészesek
a legfelsőbb szintű állami és szövetségi tisztviselők.
A püspökök beszámolója és egyéb források alapján
nemzetbiztonsági kérdésről van szó.
1985. ÁPRILIS KI ÖLTE MEG MANUEL BUENDÍÁT?
REJTÉLY MEXIKÓBAN ÍRTA: MATTHEW ROTHSCHILD
AZT MONDOGATTA: MAXIMUM HÁTULRÓL TUDNAK LELŐNI
KI ÖLTE MEG BUENDÍÁT
Nagy terjedelmű cikk volt az Unomásuno vasárnapi kiadásában.
Arra jutott, hogy vagy azok tették, akik nem akarták,
hogy Manuel Buendía felfedje a kartellhez fűződő kapcsolatukat,
TÖRTÉNÉSZ
vagy a CIA, az USA kormánya akarta megakadályozni…
hogy kiderüljön az érintettségük a drog és a kontrák kapcsán.
1985. MÁRCIUS 5.
A Guadalajarától 160 km-re talált, fóliába tekert hullák
erősen bomlásnak indultak.
Enrique Camarena drogcsempészek után nyomozott,
amikor elrabolták a guadalajarai USA konzulátus elől.
Megkínozták és két nap múlva megölték az elrablói,
akik valószínűleg drogkereskedők voltak.
Az USA szerint Camarena megölésének megrendelői,
akiket bíróság elé akarnak állítani, Rafael Caro Quintero
és Ernesto Fonseca.
Már börtönben várják a sorukat.
Váratlanul megcsörrent a telefonom.
Megkérdezte, Jesús Esquivel vagyok-e.
Azt mondtam, igen, ki hív?
„Héctor Berrellez vagyok.”
Én vezettem a nyomozást Kiki Camarena megölésének ügyében.
Amit elmondott, történelmet írt.
KÁBÍTÓSZER-ELLENES HIVATAL
Azt találták ki fedősztorinak Kiki megölésére,
és a CIA érintettségének elleplezésére…
VOLT DEA-ÜGYNÖK
hogy Kikit a drogbárók ölték meg,
bosszúból minden idők legnagyobb, 10 000 tonna feletti marihuánafogásáért.
Ez minden elemében koholmány.
Camarena nem vett részt a Buffalo-rajtaütésben.
Berrellez többek közt elmondta,
hogy a nyomozás átvételekor
az első dolga az volt,
hogy elhozza Kiki holmiját a guadalajarai DEA-irodából.
És elsőként Kiki Camarena határidőnaplóját pillantotta meg.
Abban pedig benne volt Buendía száma.
Héctor Berrellez és a DEA beszélt nekünk erről a kapcsolatról.
Elvileg egyszer találkoztak is.
Ezt akkor is tudtuk.
Nos, akkoriban Manuel Buendíát
meglátogatta egy veracruzi újságíró, Javier Vázquez.
Vázquez elmondta Buendíának, hogy rábukkant egy ranchra
Veracruzban,
amelyet a Szövetségi Biztonsági Hivatal véd,
és a ranch Rafael Caro Quintero tulajdona.
Zorrilla Pérez azt mondta Manuel Buendíának…
„Kérlek, erről ne írj! Hagyd békén!
Ez… A közelébe se menj! Ez nagy titok.”
Az USA nyomozói csak azt remélhetik,
hogy a felelősöket elfogják és bíróság elé állítják Mexikóban.
Így aztán az első célom a szemtanúk felkutatása volt.
Ironikus, de azonosítottak is egy amerikai ügynököt.
A fickó,
amennyire tudom,
a guadalajarai banda ivócimborája volt.
1983 novemberében
Ernesto Fonseca házában élt, és ez mindent elárul.
Házas, van saját háza, de ő kezeli az összes elektronikus kommunikációt,
a kartell rádiós kommunikációját.
Ki tudott bármit Harrisonról? Bonyolult ember volt.
Mélyen beépült, teljesen önállóan dolgozott.
BÉRGYILKOSOK NAPFOGYATKOZÁSA
Nyilván jelentett valakinek.
A jelentései nagy része a mexikói titkosszolgálathoz futott be.
Volt egy főnöke az SZBH-nál satöbbi.
Azt gondoltam, ez azért furcsa.
Egy amerikai, aki az SZBH-nak dolgozik?
A tigris erős állat, és nem ijed meg a veszélytől.
Szemből támad.
Ha lehet, némán csap le, és látja, amit mások nem.
Ilyennek kell lennie az SZBH ügynökeinek.
Nagyon nehezen jutottam el hozzá.
Végül sikerült telefonon elérnem.
Azt mondta: „Nem tudod, mivel van dolgod.
Veszélyes vizekre eveztél.
Nem tudod, mi lehet ebből.
Nem előled bujkálok, hanem a saját cégem elől.
A CIA-nek dolgozom.”
KÖZPONTI HÍRSZERZŐ ÜGYNÖKSÉG AMERIKAI EGYESÜLT ÁLLAMOK
De amikor világos lett, hogy meg akarják ölni,
azt mondta, a francba az egésszel.
Akkortól hagyta, hogy felvételeket készítsünk, fotózzuk…
Ezt az interjút Russell Bartley készíti
Lawrence Victor Harrisonnal
az otthonában, a kaliforniai Riverside-ban,
2009. június 18-án, csütörtökön.
Mi ketten beszéltünk már erről,
de az, akit vádoltak az egészért,
aki nyilvánosságra hozta, Buendía volt.
Nem tudom, honnan szerezte a listát. Ő azt mondta, Zorrillától.
Zorrilla később azt mondta,
el kellett intézni, mert rájött valamire.
„Nem mondhatom el, mi volt az, de nagyon fontos dolog.”
Nem a nácikról volt szó, ezt mindenki tudta.
Nem Mertinsről vagy hasonlók.
Valami másról volt szó.
Miért ölték meg Buendíát?
Buendíát? Mert tudott a titkos leszállóhelyekről.
Ezzel dühítette fel őket. Ennyi volt az egész.
Ez volt a gondjuk.
Most már látjátok egy részét a sztorinak.
Nincs meg az alap, de közeledtek.
Sok emberrel beszéltetek.
De ha nem tudjátok összerakni,
azt kell tudnotok, hogy mi irányítjuk.
Régóta mi irányítjuk.
Saját szememmel láttam azt, amiről beszélek.
Amikor itt járt, azt mondta, figyeljetek,
van egy titkos akciónk. Fegyvereket csempészünk
Közép- és Dél-Amerikába, sokat a kontráknak, Mexikón át.
Emellett tonnaszámra hozzuk be a kokaint.
A kokain finanszírozza a nicaraguai háborút.
De ki az a mi? Erre ő: „Oliver North, Félix Rodríguez.”
AZ USA NEMZETBIZTONSÁGI TANÁCSADÓJA
Félix Rodríguez sötét, titokzatos figura.
Kitaláltnak tűnő sztorikat mesélnek róla Latin-Amerikában.
Kezdve a disznó-öbölbeli invázióval
Che Guevara meggyilkolásáig
Bolíviában.
Mexikóba küldték,
mert az USA Szenátusában vizsgálatok kezdődtek
a kontráknak juttatott fegyverekkel kapcsolatban.
Mr. Rodríguez, mondhatjuk azt, hogy ezt az akciót
az USA kormányzata felügyelte?
Nem gondoltam ilyesmire.
Úgy gondoltam…
hogy North ezredes segíteni akar a nicaraguai szabadságharcosoknak.
Ha az ember elveszti a hazáját,
nincs hova fordulnia, és valaki segít,
az adott körülmények közt, erkölcstelen lett volna
nem segíteni őt minden módon.
Ön korábban a CIA ügynöke volt, igaz?
- Igen, uram. - Értem.
Kiki Camarena azért lett célpont,
mert rábukkant a veracruzi ranchra.
Féltek, hogy tud a kiképzőtáborokról,
az SZBH, a CIA és a drogkereskedők összefonódásáról.
Amikor az ember elkezdi összerakni a darabokat, kiderül az igazság.
Mi öltük meg Buendíát és Camarenát. Mi, az amerikaiak.
A CIA ma is úgy gondolja, hogy nem hibázott.
Számukra a kommunizmus elleni háború fontosabb a drog elleni küzdelemnél.
DEA-ügynökként ezt tévedésnek tartom. Tönkreteszik az országunkat.
Tönkreteszik az ifjúságot. És drogkereskedők.
GEORGE BUSH CIA-IGAZGATÓ
Nem is a biztonságról van szó,
hanem a kormány nemzetközi célkitűzéseiről. Politikai célokról.
Folyamatosan az a kérdés járt a fejünkben,
hogy ki a felelős?
Zorrillának nem volt személyes konfliktusa Manuellel.
Ez a parancs az államigazgatás legfelső szintjéről jött.
A bíróságról jövet összefutottam egy kék szemű fickóval. Azt mondta,
Moro, nem te ölted meg Buendíát.
„Jó, hogy nem.”
„Tudom, ki tette. Nem te.”
Azt mondta, ismer egy tagot,
Luis Sayast, aki bérgyilkosként dolgozik.
Sayasnak szerinte volt egy .38-asa.
Azt mondta, meglátták Buendíát, és azt mondták…
„Az ott Buendía.”
Átment az úton, szemből lelőtte,
és elmenekült.
Pont akkor kaptak új utasítást, egy másik melóra.
Egy ékszerüzlet kirablására…
Egy ékszerüzlet Acapulcóban, tele arannyal.
Amikor odaértek, megtámadták és agyonlőtték Luis Sayast.
Gyakorlatilag szitává lőtték, aztán ment a köztemetőbe.
Ott van Buendía gyilkosa.
MIUTÁN 18 ÉVET TÖLTÖTT BÖRTÖNBEN,
JUAN RAFAEL MORO ÁVILÁT 2009 FEBRUÁRJÁBAN ENGEDTÉK KI.
- Jó napot, Zorrilla úr! - Hogy vannak?
Ismét eljöttem.
- Remélem, nem zavarjuk. - Egyáltalán nem.
- Biztos? - Persze.
Örömmel hallom, uram.
Ártatlan vagyok, ahogy az állítólagos bűntársaim is.
A hatóságoknak ki kell vizsgálniuk az esetet.
Azért mentem a tetthelyre, mert Luis Sotó hívott.
Gyorsan értem oda,
mert öt percre volt az irodám.
Siettem, hogy lássam a barátomat,
akiről azt mondták, hogy megsérült.
Segíteni mentem, megnézni, hogy meg tudom-e menteni.
Ha bűncselekmény történt volna, szívesen megtenném újra.
Meg vagyok győződve arról, hogy bűnözőállamban élünk.
Zorrilla nem bűnös.
Bocsásson meg Morales Lechuga,
a kormány és mindenki más,
de én kérdeztem ki.
Kihallgattam.
És sajnálom, de ehhez nagyon értek.
MIUTÁN 25 ÉVET TÖLTÖTT BÖRTÖNBEN,
JOSÉ ANTONIO ZORRILLA PÉREZT 2013-BAN HÁZI ŐRIZETBE HELYEZTÉK.
Amikor a PRI uralta Mexikót a '80-as években,
nagyon fontos volt a hallgatás törvénye, és most is az.
Mielőtt meghal,
Zorrillának el kellene mondania a saját verzióját a történetről.
Remélhetőleg megteszi.
A történelmet nem lehet kisajátítani.
Ezt úgy értem, hogy mi, akik ilyen sokáig éltünk,
nem tarthatjuk meg a „titkainkat”,
főleg ha az egész nemzetet érintő ügyekre vonatkoznak.
Mexikó XX. századi történelme
az állam összeomlásáról szól,
és a szervezett bűnözés hatalomátvételéről.
És ebben a történetben fontos szerepe van Manuel Buendíának és a társainak.
Manuel Buendía, a XIX. század nagy újságíróihoz hasonlóan,
a liberális hagyományhoz tért vissza, bár sokkal fejlettebb verzióban,
és fegyverré változtatta az újságírást.
Azt hiszem, ő volt az első újságíró,
ha jól tudom, akit így öltek meg.
A nyílt utcán.
Mert a nyílt utcán lőtték le, az irodája előtt.
Mexikó ellen követtek el bűnt. Nem egy ember ellen.
Ugyanakkor az eszmék, a szabadság és az igazság tovább él,
függetlenül attól, hogy megölnek egy olyan bátor embert, mint ő.
Folyamatosan írta a cikkeit,
de a hatalom birtokosaira nézve nem lett következménye.
Ekkora kockázatot vállalni azért, hogy ne történjen semmi,
csalódást keltő és igazságtalan.
Az ember felteszi magának a kérdést, hogy minek?
Isten tűzszünete.
Ha felgyullad a mező,
ha áradás fenyeget,
vagy valami megijeszti az állatokat,
minden fenevad menedéket keres, és nem harcolnak egymással.
Nem tépik szét egymást.
Ezt hívják a gazdák Isten tűzszünetének.
Hirdessünk tűzszünetet!
Ha nem vagyunk képesek racionálisan viselkedni,
vezessenek minket az állati ösztönök!
Mit jelent ez?
Mennyire jelentős a többi dolog, az, ami történik?
Megismétlem, megvan az indíttatás és a tudás ahhoz,
hogy megvizsgáljuk a politikai eseményeket,
amelyek összetettek, rendkívül sok szempont keveredik bennük,
és hazugságok is keverednek beléjük.
Remélhetőleg lesz még idő,
hogy beszéljek önökkel és önöknek.
Mára viszont megköszönöm kitüntető figyelmüket.
A feliratot fordította: Vass András