Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎CINE CONTROLEAZĂ TRECUTUL ‎CONTROLEAZĂ VIITORUL.
‎CINE CONTROLEAZĂ PREZENTUL ‎CONTROLEAZĂ TRECUTUL.
‎GEORGE ORWELL, 1984
‎UN DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎CIA ÎN MEXIC
‎SECURITATEA NAȚIONALĂ
‎REȚEAUA PRIVATĂ
‎Astăzi e ziua.
‎Astăzi e ultima zi ‎când se publică Rețeaua privată.
‎Într-un fel, e un rămas-bun între mine,
‎editorialistul Manuel Buendía, ‎și cititorii mei.
‎Sunt sigur ‎că unii nu-și vor ascunde bucuria,
‎iar alții se vor lamenta puțin.
‎Dar, fiind un spirit al contradicțiilor, ‎ca întotdeauna,
‎trebuie să spun ‎că niciunii nu vor avea dreptate.
‎Dar ceea ce contează azi
‎e că am un mic dar de adio pentru ‎toți cititorii mei din ambele tabere.
‎Sfârșitul unei povești ‎al cărei prim capitol a fost publicat aici
‎în 16 iulie 1963.
‎Când un jurnalist își încheie o etapă ‎a activității profesionale,
‎cade pradă inevitabil ‎tentației de a privi în urmă
‎și de a se întreba:
‎„Care a fost cea mai importantă,
‎amuzantă
‎sau semnificativă informație ‎pe care am publicat-o?”
‎REȚEAUA PRIVATĂ DE MANUEL BUENDÍA
‎Trebuie să avem grijă ‎să nu devenim mai naivi
‎și mai vulnerabili la propagandă.
‎Amintiți-vă că, cu mult timp în urmă, ‎s-a spus:
‎„Prima victimă a războiului e adevărul.”
‎Susțin un lucru…
‎Puteți include asta dacă doriți.
‎Istoria nu are proprietari. ‎Istoria nu-i aparține nimănui.
‎Toți cei care scriem ‎despre aceste subiecte
‎trebuie să ne apropiem ‎de cei pe care îi studiem
‎pentru a le înțelege punctele de vedere ‎și gândirea.
‎Cum îți păstrezi individualitatea ‎și distanța?
‎Încă nu știu.
‎Într-o zi, Manuel mi-a spus:
‎„Am scris despre traficanți de arme,
‎am scris despre Los Tecos din Guadalajara
‎și despre tirani ca Rubén Figueroa.
‎Dar, atacându-i pe traficanții de droguri, ‎nu numai că îmi asum un risc,
‎ci îmi pierd viața.”
‎Într-o bună zi mi-am dat seama: ‎„Aici se întâmplă ceva.”
‎Un lustragiu îi făcea pantofii ‎în fața unui restaurant.
‎Am zis: „Ăsta-i Manuel.” ‎Și l-am luat prin surprindere.
‎„Don Manuel!” A sărit ca ars.
‎„Nu mă speria așa!” ‎Era cu nervii la pământ.
‎Manuel a venit și ne-a spus:
‎„Habar n-aveți pe ce subiect am pus mâna!
‎O să facă vâlvă.”
‎Era alb ca varul și-a spus: ‎„Virgilio, au să mă ucidă.”
‎Iar eu: „Manuel, de ce spui asta…?”
‎„Uită-te la tot ce se întâmplă. ‎Au să mă ucidă.”
‎Uite, dacă e să cad victimă unui atentat…
‎și aș putea rosti ‎celebrele ultime cuvinte,
‎aș spune atât: „Știam ce m-așteaptă.”
‎CIUDAD DE MÉXICO ‎MIERCURI, 30 MAI 1984
‎În această după-amiază, ‎la Ciudad de México,
‎a fost asasinat ziaristul Manuel Buendía.
‎Agresorii au fugit. Poliția investighează.
‎Au existat doar doi martori oculari,
‎Rogelio Barrera, un contabil autorizat ‎care lucrează aproape de locul crimei.
‎Celălalt martor e colegul lui Buendía, ‎Juan Manuel Bautista.
‎- Lucrați cu Buendía? ‎- Da.
‎- În ce calitate? ‎- Ca asistent al lui.
‎Lucram la arhivă.
‎În jurul orei 18:30,
‎lucram încă la centru
‎și Juan Manuel m-a sunat ‎ca să mă anunțe ce se întâmplase.
‎Mergeam spre parcare.
‎El mergea spre mașina lui ‎și eu voiam să fac niște fotocopii.
‎M-a întrebat unde merg.
‎I-am răspuns și nu mi-a mai spus nimic.
‎Atunci am auzit împușcăturile.
‎M-am întors și l-am văzut pe jos.
‎- Câte focuri s-au tras? ‎- A încasat patru gloanțe.
‎Știți cât a mai trăit ‎după ce a fost împușcat?
‎- Sau a murit pe loc? ‎- Cred că a murit pe loc.
‎Am văzut doi oameni care voiau să fugă.
‎Au alergat până la colț ‎și au făcut stânga pe strada Liverpool.
‎Am văzut un tânăr încercând să-l ajute.
‎Se pare că era asistentul lui.
‎A încercat să-i urmărească pe trăgători.
‎L-am văzut pe unul dintre ei ‎și a vrut să mă împuște,
‎dar m-am ferit.
‎S-a ciocnit de cineva în timp ce alerga.
‎L-am urmărit, dar l-am pierdut.
‎M-am întors la Buendía ‎și am dat telefoane.
‎Evident, era foarte tulburat și agitat.
‎M-a sunat imediat.
‎I-am zis să urce ‎și să-mi dea numărul unei anumite persoane
‎ca să-i spun să vină la locul faptei.
‎- Era prieten cu Buendía. ‎- Nu primisem o cerere oficială…
‎M-a sunat Zorrilla.
‎Și, în stilul lui caracteristic, a spus:
‎„Domnule, știați că l-au ucis pe Buendía?”
‎Exact asta a spus.
‎„Nu, Antonio, abia mi-ai zis. ‎De unde să știu?” Deja știam.
‎Cum am ajuns acolo rapid,
‎autobuzul care oprise era încă acolo, ‎oamenii erau încă de față.
‎Îi cunoșteam pe Juan Manuel Bautista ‎și pe Luis Soto.
‎Am început să pun întrebări.
‎Șoferul autobuzului
‎a spus că văzuse două persoane.
‎Și altă persoană, un bărbat deșirat, ‎care era trăgătorul.
‎Am fugit de pe strada Varșovia
‎pe șoseaua Insurgentes.
‎Când l-am văzut acolo, întins pe trotuar, ‎în trenciul lui…
‎Închipuiți-vă!
‎Un om căruia îi datorez totul
‎în ceea ce privește dezvoltarea ‎și munca mea de reporter.
‎Eram la cinci străzi, ‎luam masa la un restaurant.
‎Când am aflat, ‎am lăsat mâncarea în farfurii
‎și am mers la locul crimei.
‎Deja erau reporteri la fața locului.
‎Am trimis informația, ‎căci eram o agenție de știri.
‎MANUEL BUENDÍA ‎ÎMPUȘCAT DE PATRU ORI ÎN SPATE
‎MANUEL BUENDÍA, 1926-1984 ‎DE CARLOS MONSIVÁIS
‎ASASINAT
‎UCIS DE DOI NECUNOSCUȚI ÎNARMAȚI
‎În dimineața asta… ‎Cred că azi a fost. Nu știu cât e ceasul.
‎Am vorbit cu el.
‎Era calm și glumea cu mine ca de obicei.
‎Îl așteptam devreme acasă.
‎Eu am fost cea care s-a dus să-l ridice.
‎E tot ce am de spus.
‎PREȘEDINTELE MEXICULUI, 1982-1988
‎Era lângă ea. Foarte aproape de ea.
‎Adevărul e că acel salut a părut ‎de o ipocrizie enormă,
‎căci, desigur, Manuel era victima puterii.
‎Unii dintre cei prezenți fuseseră ‎obiectul criticilor lui Buendía.
‎Critici care erau, uneori, foarte tăioase.
‎Mi-am spus:
‎„Au venit să se asigure ‎că într-adevăr e mort.”
‎Condamn energic ce s-a întâmplat.
‎Violența nu duce la nimic.
‎JURNALIST ASASINAT
‎JURNALISMUL ÎN DOLIU
‎L-am cunoscut acum aproape 40 de ani ‎pe strada Bucareli.
‎Atunci era reporter judiciar.
‎Apoi, a relatat despre președinție.
‎Am străbătut lumea împreună.
‎De multe ori, ‎împărțeam aceeași mașină de scris.
‎A afectat întreaga lume a jurnalismului.
‎Era multă furie,
‎dar și multă frică în sânul jurnaliștilor.
‎Ne spuneam: „Dacă acest bărbat, ‎citit de atât de mulți oameni,
‎poate fi ucis, la ce să ne așteptăm noi?”
‎Permiteți-mi să închei aici
‎și să continui cu comentatorul nostru, ‎Manuel Buendía,
‎laureat al Premiului Național de Jurnalism ‎în 1977 și 1978,
‎cu „Ce e spus e spus.”
‎Joia trecută…
‎în editorialul meu, care e publicat
‎de un grup de circa 30 de gazete…
‎CIA, o știm bine, ‎e o agenție de spionaj și subversiune.
‎E un instrument ‎al imperialismului nord-american
‎care ne însoțește în vremuri grele
‎pe care le face și mai grele. Așadar…
‎citiți-mi editorialul de mâine.
‎Ați urmărit „Ce e spus e spus”.
‎Îi auzeai mereu cititorii întrebând: ‎„Ai citit editorialul lui Buendía?”
‎Nu se repeta și nu inventa nimic.
‎Nu mințea.
‎Asta dădea greutate informațiilor ‎pe care le furniza.
‎NEȘTIUTOR
‎Era un tip în aparență ursuz.
‎Ba chiar semăna cu o gardă de corp.
‎Dacă-l vedeai, te gândeai că e de la DFS.
‎Avea mereu la el un pistol la centură.
‎Odată mi-a arătat
‎ceea ce părea a fi o carte groasă,
‎dar avea un pistol sub copertă.
‎Arareori surâzător.
‎Niciodată ostentativ.
‎Mereu atent la ce îl înconjoară
‎și la cine e de față, ‎deși nu dădea această impresie.
‎Prima dată când l-am văzut,
‎am zis: „Cine e morocănosul ăla?”
‎Îmi aduc aminte ‎că îi urmărea îndeosebi pe politicieni.
‎Dezvăluia multe despre corupție.
‎Știa multe pentru că știa ‎toate dedesubturile poliției.
‎Era un bărbat jovial, ‎în ciuda feței grave,
‎a ochelarilor fumurii și a mustății.
‎Nu părea prietenos, ‎dar era foarte jovial și agreabil.
‎Un interlocutor minunat.
‎Ne simțeam grozav ‎discutând despre fleacuri.
‎Mă pisa cu unele lucruri.
‎La urma urmei, era jurnalist. ‎Iar eu îl lăsam.
‎Nu ești mulțumit?
‎Ți-am spus că sunt.
‎Sunt mulțumit de felul ‎în care ai condus ziarul în ultimii ani.
‎Recunosc că ai mărit tirajul cu 80%,
‎ai dat greutate paginilor sociale
‎și ai făcut pagina comică ‎foarte amuzantă pentru copii.
‎Dar nu e suficient.
‎Trebuie să recunoști ‎că ziarul nu e la fel ca înainte.
‎- Cum adică? ‎- E simplu.
‎Reporterii își iau știrile ‎din surse oficiale.
‎Primim buletine ‎care sunt publicate și în alte ziare.
‎Nu se mai poate așa!
‎Era un alt Mexic, un alt context.
‎Era un sistem închis.
‎Trebuia să înveți să filtrezi informațiile
‎astfel încât să nu le supui autocenzurii.
‎În acea epocă, nu exista o cenzură reală,
‎dar era multă autocenzură.
‎Nu aveam o cenzură oficială ‎ca în alte țări,
‎unde autoritățile aprobau ce se publică.
‎Dar exista o legătură puternică ‎între presă și putere.
‎Și erau la mijloc mulți bani.
‎Era un amestec de cenzură
‎și alianță strategică ‎între presă și guvern.
‎Era o vreme în care presa și guvernul ‎erau foarte apropiate.
‎Unul dintre mijloacele de control
‎folosite de guvern în istoria Mexicului
‎pentru a influența presa ‎era controlul hârtiei.
‎În trecut, controlam presa prin PIPSA.
‎PIPSA producea hârtia de ziar.
‎Deținea monopolul ‎asupra producției de hârtie.
‎Guvernul o utiliza ca mijloc de manipulare
‎a redactorilor-șefi ‎și a jurnaliștilor din presa tipărită.
‎Le-o vindeau ziarelor și revistelor
‎la preț subvenționat sub formă de facturi ‎pe care nu le încasau.
‎Prin urmare, presa acumula ‎o serie de facturi restante.
‎Dacă se abăteau de la linie,
‎exista posibilitatea ‎ca guvernul să colecteze aceste creanțe,
‎putând astfel să-i controleze.
‎Jurnalismul era în întregime ‎la mâna guvernului.
‎Președintele controla editorialiștii
‎prin bani,
‎ajutoare, case, mașini, licențe de taxi.
‎Jurnaliștii cu aceleași afinități
‎primeau așa-zisul ‎chayote.
‎Adică plicuri doldora cu bani.
‎Potrivit colegilor mei jurnaliști,
‎chayote‎ e un fruct
‎cu miezul extrem de dulce,
‎dar care, dacă-l atingi, te înțeapă.
‎Cele mai mari ziare din Mexic, ‎din punct de vedere economic,
‎întotdeauna le-au ținut partea ‎candidaților de la PRI.
‎Excélsior‎ era cel mai important ziar, ‎din punct de vedere politic.
‎Dar ‎La Prens‎a era ‎printre cele mai populare tabloide
‎și se vindea mereu foarte bine.
‎Înainte de a fi ziarist, ‎Buendía a frecventat un seminar
‎foarte conservator.
‎Când a părăsit seminarul, ‎pentru că nu voia să fie preot,
‎s-a dus să lucreze ‎la ziarul formațiunii PAN,
‎La Nación.
‎Era un bărbat catolic,
‎destul de conservator,
‎dar era genul de om care evoluează.
‎Gândirea lui
‎a devenit mai progresistă.
‎Într-un fel, în timp ce lucra pentru PAN,
‎a stabilit o legătură cu ziarul ‎La Prensa.
‎Primul lui articol a fost cam stânjenitor, ‎dar vă voi vorbi despre el.
‎Subiectul care l-a lansat pe Manuel ‎ca redactor-șef
‎era despre niște svastici
‎care fuseseră pictate pe niște sinagogi.
‎A fost subiectul lui principal.
‎HITLER REÎNVIE!
‎Era un ziar axat eminamente ‎pe infracționalitate.
‎Manuel i-a dat ziarului
‎o transformare radicală.
‎S-a descotorosit de senzaționalism,
‎făcând din el ‎un ziar fundamental informativ
‎cu tentă politică.
‎A spus: „Când publicul
‎îți citește articolele,
‎trebuie să le citească cu plăcere,
‎fără să-i vină să vomite.”
‎Multora dintre noi le plac ‎articolele despre crime.
‎E o artă a răbdării, o artă… a vânătorii.
‎Un vânător poate folosi diverse tehnici.
‎Una dintre ele este să mergi după pradă.
‎Alta este să te situezi în locul ‎pe unde va trece prada.
‎Nemișcat, imobil ca o statuie.
‎Animalul apare aproape de tine.
‎În picioare sau șezând, ‎ai degetul pe trăgaci.
‎Ai doar o clipă ca să ochești și să tragi.
‎Cred că în noi toți e un mic polițist.
‎Noi aveam carnet de ziarist.
‎Ei aveau insignă de polițist.
‎Unora dintre reporterii judiciari ‎le-au dat insignă de polițist.
‎În ce scop?
‎Dacă era un omor, ‎mă puteam prezenta ca agent.
‎Dacă veneam ca reporter, ‎nu mă lăsau să intru.
‎Dar, ca agent, puteam să intru ‎și să încep să culeg informații.
‎De asta aveam nevoie de ea.
‎Dar asta nu înseamnă că eram polițiști.
‎DOCUMENTAR ‎AL DIRECȚIEI FEDERALE DE SECURITATE
‎Ciudad de México se dezvoltă rapid,
‎de parcă ar încerca ‎să-și revină din 80 de ani de stagnare.
‎Se construiesc clădiri înalte ‎care îl vor face un oraș modern.
‎Între ele se află ‎cea a Direcției Federale de Securitate.
‎În anii '40,
‎în urma Războiului Rece,
‎s-au înființat în Mexic ‎Direcția Federală de Securitate
‎și Direcția de Investigații Politice ‎și Sociale.
‎Agilitatea e incontestabilă ‎în această probă.
‎Un membru al grupului sare ‎peste opt dintre colegi
‎și execută un salt mortal,
‎oferindu-ne o mostră de agilitate.
‎Miguel Alemán a creat ‎Direcția Federală de Securitate,
‎după modelul FBI-ului,
‎pentru că pe Alemán îl interesau ‎inamicii interni.
‎Era o corporație eroică.
‎Era cea mai bună poliție ‎pentru investigații federale.
‎Într-atât încât a fost considerată ‎una dintre cele mai bune poliții din lume.
‎Comandantul m-a tras deoparte și a zis: ‎„Îți dau un grup de oameni.
‎Vreau să-i antrenezi ‎să meargă cu motocicleta
‎fiindcă vreau un grup de motocicliști ‎care să ia cu ei agenți instruiți
‎ca să putem merge oriunde.”
‎Am zis: „Va fi greu de făcut.”
‎Era prea complicat. ‎Am zis: „Ce-ar fi să încercăm altceva?
‎Voi vorbi cu amicii cu care alerg.
‎Sunt deja piloți, motocicliști.
‎Îi putem angaja și ne vor putea ajuta.”
‎Așa s-a format acest grup faimos.
‎Ziceau: „Vin viespile!” Așa sunam.
‎O droaie de motoare, ‎fără tobe de eșapament.
‎Imaginați-vă! Motoare de curse.
‎Ați învățat ceva?
‎Exersați și, într-o bună zi, ‎veți putea face ca ei.
‎O anecdotă interesantă.
‎În Statele Unite, ‎agenților FBI li se spunea „G-men”.
‎Agenții de la DFS își spuneau „Giménez”,
‎încercând să-și imite idolii ‎din Statele Unite.
‎Se pricepeau de minune ‎să culeagă informații brute.
‎Dar nu erau analiști.
‎Direcția Federală de Securitate făcea tot
‎ce trebuia să facă un birou de informații ‎ca să știe totul despre toți.
‎Inclusiv… despre jurnaliști.
‎Trebuia să avem informații. ‎Știam cine era fiecare.
‎Ce s-a întâmplat?
‎Știam totul despre jurnaliști.
‎Totdeauna am crezut ‎că există o legătură indestructibilă
‎între societate și presă.
‎Jocul dintre presă și putere,
‎presă și revoluție, presă și opoziție ‎a fost totdeauna puternic.
‎Presa trebuia să și progreseze puțin.
‎Asta a fost abordarea lui Luis Echeverría
‎de când a candidat la președinție,
‎prezentându-și o fațetă ‎care nu era autentică.
‎Cred că era un opresor înnăscut. ‎Un om diabolic.
‎Tineri ușor de influențat!
‎Îi vom combate, de oriunde-ar veni.
‎Fie că e vorba de birocrație,
‎fie de corporații,
‎fie de agenții infame
‎controlate din străinătate.
‎Alfonso Martínez Domínguez
‎a fost numit în administrația municipală
‎de către Echeverría.
‎L-a numit primar al Ciudad de México.
‎Atunci, Alfonso a căutat o persoană ‎cu pregătire jurnalistică
‎ca ofițer de presă.
‎S-a gândit că Buendía
‎ar putea deveni ‎comunicatorul administrației municipale.
‎Era Joia Trupului lui Hristos,
‎onomastica lui Manuel Buendía.
‎Reporterii care scriau despre primărie ‎au decis să-i organizeze o masă.
‎Brusc, Buendía a spus: „Trebuie să plec.
‎Se întâmplă ceva și cred că e grav.”
‎Libertate! Mexic!
‎Echeverría era hotărât ‎să-i împiedice pe studenți
‎să mai protesteze în stradă.
‎Nu mai ieșiseră în stradă din '68.
‎Puțini oameni își amintesc că Buendía
‎a fost de partea greșită a Masacrului ‎din Joia Trupului lui Hristos,
‎dar nu a susținut nici versiunea oficială.
‎CINE SUNT ‎HALCONES?
‎PLÂNGEREA FOTOGRAFILOR ȘI REPORTERILOR
‎Halcones‎ e un grup ‎care a fost creat și antrenat,
‎cu ofițeri superiori,
‎în Japonia.
‎Nu știu cine a avut ideea genială
‎de a-i folosi ‎împotriva tinerilor protestatari.
‎DESFĂȘURAREA EVENIMENTELOR:
‎LOCUL EVENIMENTULUI ‎TANCURI ANTI-REVOLTĂ
‎COLOANA DE MANIFESTANȚI
‎JANDARMI
‎GRUPURI OPUSE
‎NU VOM PERMITE TULBURAREA ORDINII.
‎NICIUN OM ÎN UNIFORMĂ NU A PARTICIPAT ‎LA CIOCNIRI.
‎Buendía trebuia să gestioneze informațiile ‎despre acest subiect.
‎Din respect pentru șeful său ‎și datorită rolului său oficial.
‎Dar s-a văzut de la o poștă ‎că a fost o înscenare marca Echeverría,
‎care una spunea, dar alta făcea.
‎RESPONSABILII VOR FI PEDEPSIȚI
‎Manuel Buendía mi-a zis: „Uite ce e.
‎Din câte văd, s-a terminat.
‎Dar președintele
‎îl roagă pe șeful meu, Alfonso, ‎să țină o manifestație uriașă în Zócalo
‎în susținerea sa și pentru a calma ‎lucrurile după întâmplarea cu ‎Halcones.”
‎A fost plin ochi.
‎A înțesat Zócalo cu oameni.
‎Echeverría exulta la Palatul Național.
‎La finele evenimentului,
‎a spus: „Alfonso,
‎îți sunt foarte recunoscător ‎pentru demonstrația pe care ai organizat-o
‎și vreau să-ți cer o favoare.
‎Te rog să le spui soției și copiilor tăi
‎că, de acum înainte, li te vei devota lor
‎pentru că mie mi-ai oferit deja ‎tot ajutorul de care am nevoie.”
‎Așa l-a concediat.
‎NU VOR FI OBSTACOLE ÎN PROGRESUL MEXICULUI
‎Uitați,
‎jurnalismul e clar o formă de putere.
‎E real. Îți exerciți puterea prin presă.
‎Avem influență asupra societății.
‎Avem autoritate.
‎Ca mulți alții dinaintea mea, mă întreb:
‎„Cine naiba ne-a dat această putere?
‎Am luat-o cu forța?
‎Am moștenit-o?”
‎Schimbarea lui Manuel Buendía ‎după ce a fost funcționar public
‎când funcționarii…
‎Acea perioadă a fost ștearsă complet. ‎Nu se menționa.
‎Și nu conta, ‎fiindcă Manuel își asumase deja rolul
‎ca unul dintre cei mai critici jurnaliști ‎ai sistemului politic mexican.
‎REȚEAUA PRIVATĂ
‎„Contaminare și tiranie.”
‎Excélsior. ‎11 octombrie 1979, de Manuel Buendía.
‎Golful Acapulco e la fel de contaminat ‎de deșeuri umane…
‎ca administrația Guerrero de tiranie.
‎O analiză chimică a mostrelor de apă
‎arată că, în opt puncte ‎din Golful Acapulco,
‎apa este contaminată cu bacterii ‎care se găsesc de obicei
‎în fecalele umane.
‎O analiză politică a arătat ‎că șeful poliției de stat
‎are legături cu infractori notorii.
‎În urma acestor două scurte dezvăluiri,
‎s-a prăvălit asupra acestui editorialist ‎o avalanșă de insulte,
‎provocări și amenințări.
‎ANUL 1981
‎O CĂLĂTORIE ÎN MEXIC
‎EMISIUNEA NR. 1 ‎DOMNUL GUVERNATOR!
‎Mi-a povestit despre perioada dificilă ‎pe care a trăit-o
‎când Rubén Figueroa l-a amenințat ‎cu moartea.
‎Manuel a spus că ajungea acasă,
‎aprindea faza mare
‎și lumina încet zona
‎să vadă dacă nu era cineva ascuns acolo.
‎A spus că a învățat ‎să deschidă ușa cu mâna stângă,
‎în timp ce pe dreapta o ținea pe pistol.
‎Rubén Figueroa Figueroa era o figură ‎în politica interlopă mexicană.
‎Era unul dintre acei oameni
‎care rămân în istorie
‎mai curând prin anecdotele ‎care circulă despre ei
‎decât prin cariera politică.
‎Când îmi pune cineva o întrebare ‎care nu-mi place,
‎ei bine, atunci…
‎îl împușc în ochi ‎fără să-i ating vreo geană.
‎Mi-a rămas clar întipărit în memorie ‎că obișnuia
‎să țină ședințe, să dea ordine ‎și să le facă pe toate
‎dintr-o piscină, în costum de baie.
‎Da, domnule președinte?
‎S-a prăbușit o școală?
‎Trei morți?
‎Copiii… Ne pare nespus de rău.
‎Care a fost cauza?
‎Era foarte veche? În ce oraș?
‎Tenancingo, in municipiul Tlalchapa.
‎Notează, te rog.
‎De asemenea, obișnuia să spună: ‎„Vreau să mă îngropați…”
‎Cu un sutien pe ochi
‎și o pereche de chiloței de damă pe inimă.
‎Grasul ăla burtos?
‎Da, l-a amenințat. ‎Guvernatorul era periculos.
‎Se temea de el.
‎E gata de folosit.
‎Era însetat de sânge.
‎A ucis mai mulți jurnaliști
‎și mai mulți oameni în Guerrero ‎decât oricine altcineva.
‎Manuel Buendía scria mereu despre asta.
‎Se spune că cine e moale e mâncat.
‎Prefer să fiu cunoscut ca fiind dur ‎decât ca fiind moale.
‎Am luat odată micul dejun cu el ‎la un eveniment.
‎Mi s-a lăudat:
‎„Abia dacă mai avem gherile. ‎Le-am transformat în pescari.
‎Și merge grozav.”
‎Am întrebat: „Cum, Rubén?”
‎„Îi luăm ‎și, cu ajutorul prietenilor din armată,
‎îi aruncăm în mare ‎din avion sau din elicopter.
‎Unii nu știu să înoate.” ‎Așa s-a întâmplat.
‎Să ne amintim celebrele lui spuse:
‎„Guerrero nu are deținuți politici ‎sau persoane dispărute.
‎Toți sunt morți.”
‎Firește, Figueroa s-a simțit ‎extrem de jignit
‎de dezvăluirile lui Manuel ‎despre administrația sa coruptă.
‎Și, cum ucisese deja oameni
‎în statul Guerrero,
‎amenințarea lui Manuel Buendía ‎de către un guvernator asasin era gravă.
‎Amenințarea dlui Rubén, ‎departe de a mă îngrijora,
‎îmi oferă acum un gen de protecție
‎contra agresiunilor, bătăilor din baruri ‎și chiar a fructelor de mare stricate.
‎Manuel avea ceea ce eu numesc umor negru.
‎Îți dădeai seama cum… elabora întrebări
‎cât mai veninoase ‎pentru persoana pe care o interoga.
‎Ce se va alege de acești tineri?
‎Ce sunt acum?
‎Ei bine, sunt psihopați care, în viitor,
‎vor îngroșa colecția ‎muzeului infracționalității din Mexic.
‎Am fost de câteva ori la el la birou.
‎Îi spunea MIA, ‎Agenția Mexicană de Informații,
‎pentru a lua peste picior CIA.
‎L-am întrebat:
‎„Manuel, de unde îți iei informațiile?
‎De la amicii tăi ‎de la Direcția Federală de Securitate?
‎De la biroul președintelui?”
‎A spus: „Uite, Jorge,
‎totul e în presă.
‎Dar oamenii nu știu să citească.
‎Trebuie să citești ziarele.
‎Trebuie să citești rubrica sportivă,
‎paginile sociale…
‎CIA ȘTIE DE TINE
‎…și, mai ales, rubrica judiciară.”
‎Făcea tăieturi
‎și le punea în punguțe.
‎Arhiva a început să crească.
‎A ajuns de la 20 de dosare
‎la aproape 4.000 de dosare.
‎Am zis: „E adevărat!
‎Omul descoperă lucruri
‎pe care le vedem zi de zi ‎fără să ne dăm seama.”
‎Acesta e ochiul unui adevărat jurnalist.
‎E unanim acceptat faptul ‎că cea mai veche profesie e prostituția.
‎Dar aș vrea să susțin ‎că spionajul e la fel de vechi.
‎E posibil ca cea mai veche ‎trimitere istorică la spionaj,
‎spioni și rolul lor în societate
‎să dateze cu 4.000 de ani ‎înainte de Hristos.
‎Se găsește în capitolul 2, versetul 3 ‎din Cartea lui Iosua.
‎Iosua, fiul lui Nun, a trimis ‎pe ascuns două iscoade din Sitim
‎și-a spus: „Duceți-vă și cercetați țara ‎și mai ales Ierihonul!”
‎Au mers la casa unei desfrânate ‎pe nume Rahab
‎și au rămas acolo.
‎Aici, aflăm cum două ‎dintre cele mai vechi profesii din lume
‎se reunesc într-o singură schemă.
‎După șase mii de ani, lucrurile stau ‎mai mult sau mai puțin la fel.
‎La pământ, vă rog!
‎Ideea Războiului Rece european
‎a atins o nouă culme ‎sau a avut un al doilea val
‎foarte puternic în America Centrală.
‎Statele Unite și presa americană
‎au gândit sau au fabricat ideea
‎că Nicaragua apăra ultima frontieră ‎contra comunismului
‎și a influenței sovietice și cubaneze ‎din continent.
‎Dragi concetățeni…
‎RONALD REAGAN ‎PREȘEDINTELE SUA, 1980-1988
‎…vă prezint niște decizii elementare
‎pe care trebuie să le luați.
‎Cred că e răspunderea mea constituțională
‎să vă prezint aceste chestiuni.
‎Noi nu pornim războaie. ‎Nu vom fi niciodată agresorul.
‎„Bandiți asociați”. ‎El Sol de México.
‎6 februarie 1978, de Manuel Buendía.
‎Ziarele din Statele Unite, ‎nu cele din Uniunea Sovietică,
‎au prezentat recent probe
‎potrivit cărora administrația Reagan
‎este implicată direct ‎într-o serie de atacuri contra Nicaraguei
‎ce ar putea fi preludiul unei invazii.
‎Regimul sandinist e un regim comunist ‎al terorii.
‎Vor să obțină puterea cu armele ‎și să înființeze un regim totalitar.
‎Mii care au luptat
‎alături de sandiniști ‎au întors armele contra lor
‎și se numesc acum contras.
‎Luptă pentru libertate.
‎Noi americanii ar trebui să ne mândrim
‎cu ce încercăm să facem ‎în America Centrală.
‎Nu e doar în interesul nostru strategic.
‎E etic faptul
‎că nu vrem colonii comuniste ostile
‎aici în Americi, ‎de Sud, Centrală sau de Nord.
‎Mulțumesc, Dumnezeu să vă binecuvânteze ‎și noapte bună.
‎La începutul conflictului armat ‎din El Salvador,
‎Nacho Rodríguez Terrazas
‎a fost primul jurnalist străin ‎ucis în El Salvador.
‎IGNACIO RODRÍGUEZ ‎ÎȚI CONTINUĂM LUCRAREA
‎L-am sunat pe Manuel Buendía ‎în acea noapte, complet șocată.
‎Buendía m-a sfătuit ce să fac.
‎Am organizat o demonstrație impresionantă.
‎Am vorbit cu colegii din media ‎să fie de față
‎la sosirea trupului neînsuflețit ‎al lui Nacho Rodríguez Terrazas.
‎A fost pentru mine ‎o primă trezire la realitate.
‎Și pentru alții.
‎Toți jurnaliștii mexicani sunt șocați
‎de asasinarea colegului nostru ‎Ignacio Rodríguez Terrazas.
‎A murit cum cu siguranță ar fi ales.
‎În acțiune.
‎Efectiv a murit ‎în brațele altor doi jurnaliști
‎cuprinși de stupoare și furie.
‎Atâta timp cât există jurnaliști cinstiți ‎în Mexic, îi vom onora numele.
‎Să promitem ce trebuie să promitem,
‎să riscăm ce trebuie să riscăm
‎pentru a fi colegi demni ‎de tânărul de 28 de ani
‎care ne-a dat exemplul.
‎Când se întâmpla ceva important,
‎a doua zi, alți editorialiști
‎scriau despre eveniment și îl interpretau.
‎Apoi citeai Rețeaua privată ‎și trata alt subiect.
‎Treceau zilele ‎și Manuel scria despre alte lucruri.
‎Până când, deodată, apărea editorialul.
‎„Bombe de dreapta”.
‎El Universal. ‎2 februarie 1978.
‎Tehnica folosită ‎pentru plasarea unei bombe
‎în mașina ambasadorului cubanez
‎este 100% nord-americană.
‎Nimic nu e improvizat ‎sau lăsat la voia întâmplării.
‎Nu este un joc.
‎Bombele sunt un mesaj.
‎Mesajele nu spun mereu același lucru, ‎nici nu sunt trimise doar de o persoană.
‎Guadalajara are una dintre cele mai vechi ‎și mai violente organizații fasciste
‎cu cei mai mulți membri.
‎TECOS, oamenii de extrema dreaptă,
‎unii dintre ei au ascendență germană.
‎Provin dintr-un mediu pro-nazist.
‎FASCIȘTI?
‎Fascismul nostru nu are chip.
‎E un act al naturii.
‎Ca un apus sau o furtună de praf.
‎Manuel publicase niște articole virulente
‎împotriva Universității din Guadalajara.
‎Pentru că erau un grup de extremă dreaptă.
‎Erau periculoși, ucigași…
‎Are sediul la Universitatea Autonomă.
‎Controlează majoritatea studenților ‎și profesorilor,
‎iar emblema sa este o bufniță
‎pentru că veghează ‎și pândește în întuneric.
‎În '67 sau '66, nu-mi amintesc exact, ‎a început urmărirea lui Manuel Buendía.
‎POLIȚIA JUDICIARĂ
‎Mi-au ordonat să-l supraveghez.
‎- Cine v-a ordonat? ‎- Șefii din TECOS.
‎Eram acolo când au dat ordin să fie ucis ‎când se ivește ocazia.
‎Îi deranja serios.
‎AGENTUL AMERICAN CARE A ARUNCAT GRENADA ‎NU LUCRA SINGUR
‎Era un observator cu ochiul bine format
‎pentru informațiile publicate.
‎Poate găsea un articol ‎în una dintre rubricile ziarului
‎despre un transport de arme ‎detectat la frontieră.
‎Și, după câteva zile, ‎descoperea altă piesă
‎care părea să facă parte ‎din același puzzle.
‎Așa își construia majoritatea articolelor.
‎Manuel Buendía avea câțiva „clienți”.
‎Gerhard Mertins era unul dintre ei.
‎Unul dintre principalii traficanți ‎internaționali de arme‎,
‎nazist, fost membru al SS, ‎și-a deschis birouri în Mexic.
‎Și, în cuvintele lui, își derulează ‎operațiunile din America Centrală de aici
‎pentru a combate comunismul.
‎Era unul dintre furnizorii lor
‎și avea relații strânse cu forțele armate.
‎ÎL VOR ADUCE PE GERMANUL LUI BUENDÍA
‎MERTINS, SUSPECT PRINCIPAL
‎În anii '80, Mexicul era capitala mondială ‎a spionajului.
‎Toată lumea era aici.
‎Sovietici, est-germani, cubanezi.
‎Să văd…
‎Astăzi am… În după-amiaza aceasta…
‎Da.
‎Am întâlnire cu un grup de nicaraguani.
‎După aceea, am o cină.
‎Înseamnă că…
‎Doar dacă ar fi în jur de 18:30.
‎Da.
‎Deci ești ocupat la…
‎- Cinci. ‎- La cinci?
‎Da, și mai târziu, la 20:30.
‎Era un cuib de spionaj ‎la care Mexicul nu participa efectiv.
‎A participat totuși ‎într-o manieră rușinoasă.
‎Interceptând toate telefoanele
‎dintr-o listă furnizată de CIA.
‎Am făcut treaba murdară pentru CIA.
‎- Care e adresa, domnule? ‎- Strada Nápoles 48.
‎- Nápoles… ‎- Patruzeci și opt.
‎- Da.
‎- Ce etaj? ‎- Etajul doi.
‎- La etajul doi. ‎- Între străzile Londra și Liverpool.
‎Foloseau magnetofoane care erau oprite
‎și, când ridica cineva telefonul,
‎porneau și începeau să înregistreze.
‎Când închideau, se opreau.
‎Apoi, dactilografi foarte buni
‎transcriau conversația.
‎Lawrence Sternfield, de 52 de ani,
‎este actualul șef al CIA din Mexic.
‎Identitatea sa sub acoperire ‎este de atașat
‎la grupul funcționarilor diplomatici
‎pe care guvernul Statelor Unite ‎i-a acreditat aici oficial în 1977.
‎Orice indiciu care dezvăluie identitatea ‎unor agenți ai CIA
‎îi pune într-o poziție vulnerabilă, ‎oriunde s-ar afla.
‎Nu se consideră în pericol ‎doar pe ei înșiși,
‎ci și securitatea națională a SUA.
‎Ca un jurnalist mexican
‎să cunoască identitatea operatorilor ‎și agenților CIA din Mexic
‎nu era doar o mare victorie jurnalistică,
‎ci însemna ‎și că Manuel Buendía avea relații bune.
‎Stewart Burton, de 52 de ani,
‎predicator religios ratat,
‎e actualul șef al CIA din Mexic.
‎Biroul lui e pe strada Río de la Plata 48.
‎Dacă vreți să-l întrebați ceva despre CIA,
‎puteți să-l sunați la 633-59-80.
‎Dr. Phillip Aler, James Anderson,
‎Robert Bruce, Gilbert Carey, ‎William Carson, Harry Chandler…
‎Fiecare țară și guvern ‎își are propriii săi spioni,
‎propriul său serviciu de spionaj ‎pentru culegerea de informații.
‎Dar una sunt serviciile de informații ‎și alta e spionajul.
‎Orice acte subversive sunt și mai rele.
‎„Treaba murdară”, cum spun americanii.
‎„Treaba murdară”.
‎CIA a asasinat oameni aici.
‎Când a apărut articolul ‎și ne-am adunat să discutăm,
‎ne temeam că va păți ceva
‎pentru că știam ce a făcut CIA ‎în America Latină și în toată lumea.
‎Îți pun o bombă
‎sau îți fac praf mașina ‎și înscenează un accident.
‎Dar Manuel publica cu un curaj enorm.
‎Știam de TECOS,
‎de traficul de arme al domnului Mertins,
‎de câțiva dușmani de-ai lui ‎care erau posibili suspecți
‎în cazul Buendía.
‎N-au știut niciodată…
‎În opinia mea, ‎a fost o crimă aproape perfectă.
‎Care sunt limitele, ‎care e pragul de risc pentru jurnaliștii
‎care ating aceste teme?
‎Nivelul detaliilor.
‎Persoana care a publicat ‎informații detaliate…
‎a fost Manuel Buendía.
‎Cred că represaliile și riscurile ‎fac parte din meserie.
‎Așa cum am spus de multe ori:
‎„Trebuie să iei lucrurile așa cum sunt.”
‎30 MAI 1984
‎Program special ‎despre eclipsa anulară de soare
‎pentru 30 mai 1984, la ora 09:00.
‎Urmăriți o producție
‎a Radioului Universității Naționale ‎Autonome din Mexic.
‎Ediție specială ‎pentru eclipsa solară anulară.
‎ECLIPSĂ VIZIBILĂ SCURT TIMP
‎În dimineața aceasta, eclipsa anulară ‎solară deasupra Republicii Mexicane.
‎Oameni de știință din toată țara
‎s-au reunit la 09:29 și 47 de secunde
‎când eclipsa a atins apogeul.
‎A fost ucis azi după-amiază, ‎cu șapte focuri în spate,
‎unul străpungându-i inima.
‎Azi, ‎Excé‎lsior relatează ‎că Buendía avea permanent un pistol
‎și spunea: „Ca să mă ucidă, ‎trebuie s-o facă pe la spate,
‎căci, dacă o vor face din față, ‎voi lua câțiva cu mine.”
‎L-au anunțat pe Zorrilla: ‎„Tocmai l-au ucis pe Buendía.”
‎M-au apelat prin radio:
‎„F7-L1, răspunde imediat. ‎Adu Viespile la această adresă.
‎A avut loc un omor.”
‎Atunci am zis: „De ce mergem la un omor?”
‎„Ordinul e ordin. Hai!”
‎Agenții au sosit repede. ‎Zorrilla a întârziat puțin,
‎dar au ajuns repede
‎și au început să discute ‎cu Juan Manuel Bautista.
‎- Numele? ‎- Juan Manuel Bautista.
‎- Lucrați cu Buendía? ‎- Da.
‎Eram înăuntru.
‎L-am auzit pe Juan Manuel Bautista ‎dându-le aceeași descriere.
‎„Era înalt, cam 180 cm.
‎Ten închis, mustață subțire.
‎Era tuns în stil militar.
‎Solid. Un tip de pe coastă.”
‎Direcția Federală de Securitate ‎a luat dosare din arhivă.
‎Nu știu câte au luat, ‎dar i-am văzut luându-le.
‎Luis Soto era foarte supărat și a spus: ‎„Iau dosarele.”
‎JURNALIST ASASINAT
‎Federalii-s federali.
‎Aveam ordine și eram mai înverșunați.
‎Federalii au fost mereu mai respectați.
‎Am adunat toate probele ‎și am vorbit cu martorii.
‎Când a avut loc asasinatul,
‎mi-a venit în minte ‎Direcția Federală de Securitate.
‎ASASINAREA LUI BUENDÍA NU A FOST POLITICĂ
‎Crimele pasionale ‎sunt obișnuite pentru poliție.
‎Dar n-a crezut nimeni că amantul său
‎l-ar trage de trenci
‎și l-ar împușca în spate.
‎Așa ceva face un profesionist.
‎AL DOILEA FOC
‎AL TREILEA ȘI AL PATRULEA FOC
‎Nici faptele, nici tipologia crimei
‎nu aduceau a crimă pasională.
‎Am intrat în acțiune ca sindicat
‎pentru a organiza o demonstrație ‎a doua zi,
‎cu foarte mulți participanți.
‎Sindicatul s-a făcut auzit.
‎FUNDAȚIA MANUEL BUENDÍA
‎Am ținut un miting scurt ‎la Ministerul de Interne,
‎cerând să vorbim ‎cu domnul Manuel Bartlett.
‎De ce închideți?
‎- E o instituție publică. ‎- Nu înțeleg de ce e închis.
‎Dreptate!
‎Ministrul de interne.
‎Manuel Bartlett…
‎Spuneți-i că suntem ‎de la Uniunea Jurnaliștilor.
‎Ministrul de interne.
‎„Ministrul nu e aici. E ocupat.”
‎„Așteptăm.”
‎După două secunde, printr-un miracol,
‎a apărut Manuel Bartlett și ne-a primit.
‎I-am spus că suntem furioși
‎din cauza lipsei rezultatelor.
‎Și ne-a spus: „O să mă implic.”
‎E în joc viitorul Mexicului
‎și mexicanii doresc acest lucru.
‎Democrație veritabilă.
‎Sinceritate și bună-credință.
‎Manuel Bartlett Diaz ‎e un animal politic impresionant.
‎Manuel Bartlett Diaz a fost de toate, ‎mai puțin președinte.
‎Manuel Bartlett e genul ‎de politician mexican
‎din vechiul PRI, unde noțiunea de stat
‎era diferită de cea de acum.
‎Și asta îl definește pe el.
‎MINISTRU DE INTERNE ‎1982-1988
‎MINISTRUL EDUCAȚIEI ‎1988-1992
‎GUVERNATOR AL PUEBLA ‎1993-1999
‎SENATOR/PARTIDUL LABURIST ‎2012-2018
‎DIRECTOR, COMISIA FEDERALĂ ‎PENTRU ELECTRICITATE, 2018
‎De la Madrid era preocupat
‎de faptul că țara se scufunda,
‎iar Manuel Bartlett era foarte preocupat ‎să devină președinte.
‎Cum i-a sugerat Manuel Bartlett ‎președintelui
‎ca Zorrilla să preia ancheta?
‎Dacă ar fi rămas în seama autorităților, ‎investigația ar fi fost inutilă.
‎Rogelio Hernández a jucat ‎un rol important,
‎fără să-l fi cunoscut pe Manuel Buendía.
‎Pentru că era
‎un promotor neobosit al justiției.
‎Întâi și întâi ne-am uitat ‎la prietenii și dușmanii lui Buendía.
‎O persoană a ieșit în evidență. ‎Bunul său prieten, Zorrilla.
‎Zorrilla era prietenul lui Manuel Buendía.
‎Au fost împreună chiar și la tir ‎la Tabăra militară numărul 1.
‎Nu am nimic de declarat despre Zorrilla
‎în fața Direcției Federale de Securitate.
‎Era un tip ambițios, lipsit de scrupule,
‎neloial, corupt, neplăcut, nestatornic,
‎dar asta e tot.
‎Dar a luat-o razna ‎la Direcția Federală de Securitate.
‎Mi-a zis odată și, din nou, citez:
‎„O să-l fac pe Manuel președinte.
‎Și-apoi, știi…”
‎Direcția Federală de Securitate a jucat ‎un rol important
‎încălcând legea ‎și intervenind într-o investigație.
‎Au existat indicii
‎care au sugerat că au fost implicați.
‎Nu aveau motive să ia dosarele din arhivă.
‎Zorrilla a spus odată confidențial:
‎„Bartlett ne-a ordonat să luăm dosarele.”
‎Chiar și atunci, unii jurnaliști ‎l-au acuzat direct pe Bartlett.
‎S-a simțit vizat ‎și asta a aprins scânteia.
‎Atunci au început ‎să-l investigheze pe Zorrilla, cred.
‎Toate faptele comise de DFS ‎au început să fie date în vileag.
‎Comandanții Direcției Federale erau ‎capii traficanților de droguri din țară.
‎Nu era deosebire între traficanții ‎de droguri, crima organizată
‎și Direcția Federală de Securitate.
‎O relație bine cunoscută
‎e protecția oferită ‎cartelului Guadalajara.
‎Capul era Miguel Ángel Félix Gallardo,
‎iar Ernesto Fonseca, ‎cunoscut și ca Don Neto,
‎și Rafael Caro Quintero erau membri.
‎Acestea erau legăturile ‎pe care le urmărea Manuel Buendía.
‎Ce s-a pierdut din arhiva lui Buendía?
‎Tot ce strânsese ‎despre traficul de stupefiante.
‎Iată o anecdotă foarte interesantă.
‎José Antonio Zorrilla ‎i-a spus ministrului:
‎„Nu ne alocați un buget.”
‎De ce? Avea o rețea națională de corupție
‎care aducea miliarde.
‎Atunci Manuel m-a luat la masă ‎și mi-a spus grav:
‎„Direcția Federală de Securitate ‎e implicată în traficul de droguri.”
‎„Manuel, ca jurnalist, poate crezi asta,
‎dar e o acuză foarte serioasă.”
‎„Nu știi, dar știi de fapt. Știi!”
‎A fost ultimul meu interviu cu el,
‎cu trei-patru zile înainte să-l ucidă.
‎A greșit Buendía ‎să se încreadă în Zorrilla?
‎După părerea mea, da.
‎Nu putea fi prieten cu cineva ‎despre care știa că apără infractorii.
‎Asta, dacă știa.
‎Câteva luni, poate chiar un an,
‎au ținut dosarul închis.
‎Nu s-a făcut nimic.
‎Au pierdut totul.
‎I-au pierdut hainele. De ce?
‎Cum e posibil să pierzi totul ‎într-o investigație de o atare amploare?
‎Va rămâne moartea soțului meu nepedepsită?
‎Am văzut cum evoluau lucrurile
‎și m-am gândit: ‎„Se va întâmpla ceva important.”
‎Atunci a apărut Zorrilla la mine la birou ‎și-a spus:
‎„Domnule, am venit să-mi iau rămas-bun.”
‎„Unde pleci?”
‎Ministrul m-a numit reprezentant ‎la mine acasă
‎și apoi voi fi guvernator.”
‎În acel moment, erau pe puțin ‎patru anchete în cazul Buendía.
‎Trei oficiale și una a jurnaliștilor.
‎Și toate duceau la Zorrilla.
‎De aceea, Bartlett, cu toate că neagă,
‎l-a scos din Hidalgo
‎și i-a spus să părăsească țara.
‎Și Antonio Zorrilla Pérez a plecat ‎în Spania.
‎INVESTIGAȚIA ÎN CAZUL BUENDÍA ‎AJUTOR!
‎Nu vom închide investigațiile în curs.
‎Mai ales în cazul
‎asasinării distinsului jurnalist ‎Manuel Buendía
‎care a avut loc acum cinci ani.
‎Ne vom intensifica eforturile.
‎Săptămâna aceasta, ‎procurorul general al districtului federal
‎și procurorul special numit în acest caz
‎vor prezenta public ‎un rezumat al investigației.
‎Ieri, au fost publicate ‎rezultatele investigării
‎asasinării jurnalistului Manuel Buendía.
‎De aceea stăm de vorbă ‎cu domnul Ignacio Morales Lechuga,
‎procuror general al districtului federal.
‎Când și-a început activitatea ‎biroul procurorului special
‎sub Miguel Ángel García Domínguez,
‎s-a compilat un set de 298 de ipoteze,
‎în baza articolelor ‎editorialistului Manuel Buendía
‎și 24 de ipoteze bazate pe relații ‎cu caracter personal și familial.
‎Dintre aceste ipoteze, ‎au fost extrase piste
‎conform unei metodologii, ‎a unui sistem și a unei structuri
‎dezvoltate de biroul procurorului special.
‎E prudent sau chiar posibil
‎ca acest caz să fie soluționat ‎înaintea termenului de șase ani?
‎Tot ce pot spune e ‎că speranța moare ultima.
‎De ce faceți declarația aceasta acum?
‎Pentru că până acum ‎nu mi s-a cerut oficial s-o fac.
‎Care sunt declarațiile dumneavoastră ‎privind omorul?
‎Am venit să furnizăm informații ‎pentru anchetă.
‎Întrebați la birou.
‎Unde ați fost în ultimii patru ani?
‎Am fost… în multe locuri.
‎Unde, domnule?
‎MARȚI, 13 IUNIE 1989
‎Am primit un apel telefonic ‎care confirmă locul acesta.
‎Am auzit focuri de armă în fundal.
‎Am spus: „Încetați focul!”
‎„Dar trage în noi.” ‎„N-are decât, dar voi nu trageți.”
‎Era la el în dormitor.
‎Am urcat scara spre dormitorul lui.
‎Am luat-o pe scări, am văzut ușa deschisă
‎și țeava unei arme ivindu-se.
‎Am spus: ‎„Zorrilla, sunt procurorul general.
‎Nu trage.”
‎„Sunt neînarmat”, am strigat.
‎Atunci a deschis ușa și am intrat. ‎A îndreptat arma spre mine.
‎Mă tot amenința că mă omoară.
‎Atunci a sunat telefonul.
‎Am vrut să răspund, dar a zis: „Nu!” ‎A răspuns cu arma în mână.
‎ÎNCOLȚIT
‎M-a sunat președintele și mi-a spus:
‎„Du-te la primărie…
‎pentru că e o problemă foarte gravă.”
‎Atunci am aflat ‎că Ponce Rojas și Nacho Morales
‎voiau să-l aresteze pe Zorrilla ‎și că Zorrilla îi amenința cu arma.
‎Într-un final, după trei ore,
‎și-a luat pardesiul și pălăria
‎și am plecat.
‎Am observat că avea o armă la spate.
‎Am zis: „Fac cinste cu cina.”
‎Asta am zis. „Hai să cinăm toți.”
‎Suntem în fața Procuraturii Generale,
‎unde este interogat domnul Zorrilla Pérez,
‎acuzat ca presupus asasin ‎al jurnalistului Manuel Buendía.
‎M-am dus și am așteptat ‎la procuratura generală,
‎iar Nacho Morales a venit cu Zorrilla.
‎Când l-am salutat pe Zorrilla,
‎l-am îmbrățișat și am luat arma ‎pe care o ascundea la spate.
‎I-am spus: „Iartă-mă, dar voi fi aici
‎și nu tolerez așa ceva.”
‎Nu am asistat la interogatoriu.
‎Nacho a pus un film despre un jurnalist…
‎Un film vechi ‎despre un jurnalist pe nume… Un film.
‎Nu știu ce se întâmplă în Mexic.
‎Nu se întâmplă nimic în Mexic!
‎Incredibile știri de sfârșit de an!
‎Știrile sunt ca iepurele.
‎Sar de unde te-aștepți mai puțin.
‎Trebuie să le prindem din zbor!
‎A comandat și cina.
‎Cu toată lumea de față, ‎părea o întrunire de familie.
‎I-am spus lui Nacho: ‎„O să-l interoghez pe Zorrilla.
‎Astea-s ordinele mele.” ‎L-am interogat vreo două-trei ore.
‎A spus: „Uite ce e, poți să mă ucizi.
‎Nu-s vinovat.
‎Știu cine-a fost, dar nu-ți zic.”
‎„Dar, Javier, o să-mi asum vina.”
‎Și a făcut-o.
‎În consecință, l-au arestat pe Zorrilla,
‎dar nu s-au atins de banii, de fermele
‎sau de orice alte proprietăți ale lui.
‎În schimbul a ce?
‎Pentru că s-a predat ‎și pentru tăcerea lui.
‎Zorrilla nu a vorbit niciodată despre caz.
‎ZORRILLA CADE
‎ZORRILLA CAPTURAT ‎ACUZAȚIILE SE ÎNMULȚESC
‎ZORRILLA NU ARE SCĂPARE ‎VINOVAT
‎Atunci am început să joc în filme.
‎- În ce fel de roluri? ‎- De personaj negativ.
‎Zi-le porcilor tăi
‎că nu-s bani în lume ca să mă cumpere.
‎Voi face dezvăluiri până la moarte.
‎Azi ni se alătură dr. Dela Balza, ‎renumitul criminalist.
‎Am jucat doar în filme de acțiune.
‎Eram ori bandit, ori polițist.
‎Am ajuns la un studio ‎unde era un reporter de știri
‎și i-am împușcat pe toți,
‎chiar și pe luminiști.
‎Am ucis o droaie de oameni în filme.
‎Mai târziu am jucat un asasin.
‎Unul priceput, ‎fiindcă am lichidat mulți oameni.
‎Eram la un hotel, cu o gagică,
‎când m-a sunat mama și-a zis: ‎„Ce-ai făcut, Juan Rafael?”
‎M-am speriat.
‎„N-am făcut nimic. De ce?”
‎„Au venit la tine acasă ‎și ți-au spart ușile.
‎Ți-au bătut câinele de l-au lăsat lat.
‎Au furat tot ce aveai.
‎Au ordin să te predea mort.
‎Și vor spune că ai recunoscut ‎că l-ai pe ucis Buendía înainte să mori.
‎Așa că, ai grijă, fiule.”
‎M-am speriat pe urmă.
‎Am zis: „Mamă, găsește-mi un avocat ‎și cere protecție.”
‎Am fost polițist. Știam ce se petrece.
‎Am fugit și-mi băteam joc de polițiști.
‎Erau proști.
‎„Unde mi-e protecția?”
‎Când a zis că a obținut-o, ‎m-am întors imediat.
‎Mi-am lăsat armele.
‎Eram bine înarmat, ‎deci, în caz că m-ar ucide,
‎ar muri și ei.
‎M-am predat, neînarmat.
‎Apoi am văzut că au lunetiști,
‎trăgători și polițiști gârlă.
‎M-au pus pe mașină. „Ce e? Ușurel.”
‎Am fost polițist. ‎Știam că am conștiința curată.
‎M-am predat. ‎M-au luat în mașina patrulei.
‎Procuratura Generală
‎îl va deferi pe Juan Rafael Moro Ávila ‎instanței penale 34 astăzi,
‎sub învinuirea de complicitate la omor.
‎Mi-au amenințat familia.
‎Mi-au reținut familia ‎și îi foloseau ca să mă preseze.
‎De aceea am acceptat conferința de presă. ‎Dar nu m-am incriminat niciodată.
‎Nici pe altcineva.
‎În ziua asasinării jurnalistului,
‎Juan Moro Ávila, atunci șef ‎al Brigăzii Speciale de Motociclete,
‎era la biroul ‎Direcției Federale de Securitate
‎și a fost informat ‎că, în acea după-amiază,
‎se va derula o operațiune specială ‎intitulată „Știrea”.
‎Operațiunea „Știrea”?
‎Nu e adevărat. Minte.
‎Ticălosul ăla citește ‎toată declarația mea!
‎În final, am spus: ‎„Dacă exercitați presiuni, bine.
‎Am ajutat ucigașul.” Dar nu știam cine e.
‎„Vom spune ‎că Chocorrol a sărit pe motocicleta ta
‎și ai crezut că e agent DFS, ‎așa că te-ai dus să investighezi
‎și, după o vreme, vom spune că el l-a ucis
‎și te vom scăpa de problemă.”
‎Încercau să dea vina pe Chocorrol.
‎Era o chestiune politică. ‎Ne strângeau cu ușa pe mine și pe ai mei.
‎Eram prinși în cursă. Am zis: ‎„Dacă asta e singura ieșire, bine.”
‎Mi-au cerut să mă prezint la adresă ‎și m-am conformat.
‎Comandantul mi-a ordonat să perii zona. ‎Am coborât și am primit instrucțiuni.
‎Am urcat pe motocicletă.
‎Am pornit-o ca să cercetez zona singur,
‎când domnul Chocorrol a sărit în spate.
‎L-am recunoscut de la birou.
‎Am crezut că și el era un agent de la DFS.
‎Am pornit și m-a dirijat: ‎„Fă dreapta, fă stânga.”
‎Am zis: „Să vedem. ‎Căutăm un om cu aceste semnalmente.”
‎Nu mi-am dat seama ce făceam.
‎Colaboram la un omor.
‎Procuratura Generală
‎a publicat detalii despre moartea ‎lui José Luis Ochoa Alonso,
‎zis „Chocorrol”.
‎Ieri, Moro Ávila l-a indicat pe Chocorrol
‎ca fiind persoana ‎care l-a ucis pe Manuel Buendía.
‎Voi coopera și vă voi spune totul.
‎Îmi plac jurnaliștii. ‎Am înclinații jurnalistice
‎și am avut mereu grijă de reporteri.
‎Vă iubesc mult pe toți.
‎VĂ IUBESC MULT!
‎OARE CUM SUNT CEI CARE NU NE IUBESC?
‎În jurul orei 19:30,
‎dl José Antonio Zorrilla Pérez a ajuns ‎în arestul din nordul Ciudad de México.
‎Dl Zorrilla era într-o mașină albă,
‎care făcea parte ‎dintr-un convoi de 15 mașini de poliție.
‎Le-a strigat unor ziariști că e nevinovat.
‎Unul dintre ei și-a strecurat reportofonul
‎în mașina lui Zorrilla Pérez ‎și a obținut această înregistrare.
‎Sunteți vinovat sau nu, domnule Zorrilla?
‎Nevinovat. Am nevoie de ajutorul presei.
‎Mulțumesc.
‎Ca urmare a investigațiilor
‎și a ultimelor sale acțiuni,
‎José Antonio Zorrilla Pérez ‎e presupus responsabil
‎de omorul lui Manuel Buendía Tellezgirón,
‎în calitate de „creier” ‎din spatele acestui act.
‎ZORRILLA NU ARE SCĂPARE
‎În baza probelor de care dispunem,
‎Juan Rafael Moro Ávila este persoana ‎care l-a împușcat pe Manuel Buendía.
‎MORO ÎN AREST ‎ȘI CEILALȚI?
‎E INDISCUTABIL: ‎ZORRILLA ȘI MORO L-AU UCIS PE BUENDÍA
‎ZORRILLA A DAT ORDINUL
‎MORO ÎMPUȘCAT
‎CAZUL BUENDÍA A FOST CLASAT
‎Am simțit ‎că investigarea cazului Manuel Buendía
‎a fost specifică pentru poliție.
‎Cu povești halucinante,
‎apoi cu motociclistul
‎care era nepotul ‎președintelui Ávila Camacho.
‎Totul e exagerat și nu conduce la adevăr.
‎Am presupus că acoperă motivul real.
‎Dar nu ne-am imaginat ‎că eram în pragul unei povești
‎care ne va înghiți cu totul.
‎Epoca apariției cartelurilor.
‎Cu o lună înainte de crimă,
‎a fost publicat un raport
‎al episcopilor din Pacificul de Sud,
‎în care afirmau că vedeau
‎că traficanții de droguri se infiltrează ‎în instituțiile statului.
‎Manuel Buendía a citit povestea ‎și a publicat două articole despre asta.
‎SECURITATEA NAȚIONALĂ
‎„Securitatea Națională”.
‎Excélsior.‎ 14 mai 1984.
‎De Manuel Buendía.
‎Traficul de stupefiante s-a intensificat ‎simțitor în Mexic
‎începând cu 1982.
‎Acest lucru nu este posibil ‎fără ajutor din interior.
‎Se spune că, în această afacere murdară,
‎există complicitatea directă sau indirectă
‎a unor înalți funcționari publici ‎la nivel statal și federal.
‎Conform celor relatate de episcopi ‎și a altor surse,
‎aceasta este o problemă ‎de securitate națională.
‎THE PROGRESSIVE, ‎APRILIE 1985 ‎CINE L-A UCIS PE BUENDÍA?
‎UN MISTER MEXICAN ‎DE MATTHEW ROTHSCHILD
‎„SPUNEA: «CA SĂ MĂ UCIDĂ, ‎MĂ VOR ÎMPUȘCA PE LA SPATE.»”
‎CINE L-A UCIS PE BUENDÍA
‎A fost un articol de fond publicat ‎de ‎Unomásuno‎ în rubrica sa duminicală.
‎Credea c-au fost fie cei ‎care voiau să-l împiedice
‎pe Manuel Buendía să dezvăluie ‎legături cu traficanții, cu cartelul.
‎ISTORIC
‎Fie a fost mâna CIA-ului, ‎a guvernului SUA, mușamalizând…
‎afacerile lor
‎legate de traficul de stupefiante, ‎contras și crima.
‎GUADALAJARA ‎5 MARTIE 1985
‎Cadavrele, găsite învelite în plastic, ‎la o fermă de la 160 km de Guadalajara,
‎erau foarte descompuse.
‎Enrique Camarena ancheta ‎traficul de droguri din Mexic
‎când a fost răpit ‎de lângă consulatul SUA din Guadalajara.
‎A fost torturat și, două zile mai târziu, ‎ucis de răpitorii săi,
‎presupuși traficanți de droguri ‎furioși pe acțiunea lui Camarena.
‎Cei doi despre care guvernul SUA crede ‎că au comandat uciderea lui Camarena
‎și sunt dornici să încerce ‎sunt șefii traficanți Rafael Caro Quintero
‎și Ernesto Fonseca.
‎Sunt deja în închisoare în Mexic.
‎Deodată, mi-a sunat telefonul.
‎M-au întrebat dacă sunt Jesús Esquivel.
‎Am zis: „Da. Cine întreabă?”
‎Mi-a zis: „Sunt Héctor Berrellez.”
‎M-am ocupat de investigarea omorului ‎lui Kiki Camarena.
‎Ce mi-a spus va schimba istoria.
‎ADMINISTRAȚIA PENTRU CONTROLUL DROGURILOR
‎Povestea de mușamalizare ‎a uciderii lui Kiki
‎și a complicității CIA ‎în uciderea lui Kiki…
‎AGENT DEA
‎e că traficanții l-au ucis pe Kiki
‎pentru cea mai mare captură de marijuana ‎din istoria agenției.
‎Peste 10.000 t.
‎E o minciună gogonată.
‎Camarena nu a participat ‎la raidurile din Buffalo.
‎Berrellez mi-a zis, între altele,
‎că, la preluarea anchetei,
‎primul lucru pe care l-a făcut a fost
‎să recupereze toate lucrurile lui Kiki ‎de la biroul DEA din Guadalajara.
‎Primul lucru pe care l-a văzut ‎a fost agenda lui Kiki Camarena.
‎Agenda avea ‎numărul de telefon al lui Buendía.
‎Héctor Berrellez și DEA ne-au spus ‎și despre acea legătură.
‎Și, se pare, se întâlniseră odată.
‎Deci știam asta atunci.
‎Ei bine, atunci, Manuel Buendía
‎a fost vizitat de Javier Vázquez, ‎un reporter din Veracruz.
‎Reporterul i-a spus lui Manuel Buendía ‎că descoperise o fermă
‎în Veracruz
‎pe care o proteja DFS
‎și că ferma era ‎a lui Rafael Caro Quintero.
‎Zorrilla Pérez i-a zis lui Manuel Buendía:
‎„Nu scrie nimic. Te rog, nu te băga.
‎E o…
‎Nu te duce acolo. E un mare secret.”
‎Majoritatea anchetatorilor americani speră
‎că responsabilii vor fi arestați ‎și judecați în Mexic.
‎Primul meu obiectiv a fost ‎să găsesc martori.
‎Culmea a fost ‎că mi-au identificat un agent american.
‎COLABORATOR AL CIA, 1968-1985
‎Era un tip care…
‎din ce știu,
‎era un amic de pahar ‎al grupului din Guadalajara.
‎În noiembrie 1983,
‎locuiește în casa lui Ernesto Fonseca, ‎pentru Dumnezeu!
‎E însurat, are casa lui, dar gestionează
‎comunicațiile electronice,
‎comunicațiile radio ale cartelului.
‎Nu se știa nimic despre Harrison. ‎Era un om foarte complicat.
‎Era sub acoperire și era propriul său șef.
‎ECLIPSA ASASINILOR
‎Evident, îi raporta cuiva.
‎Multe dintre rapoarte erau ‎pentru agenți de informații mexicani.
‎Avea un superior, ‎superiori în DFS și așa mai departe.
‎M-am gândit: „Ce ciudat!
‎Un american care să lucreze pentru DFS?”
‎ACEASTA ESTE DFS
‎Tigrul e un animal puternic ‎care nu se teme de pericol.
‎Atacă direct.
‎Preferă să acționeze în tăcere ‎și vede ce alții nu văd.
‎Așa trebuie să fie un agent DFS.
‎M-am chinuit mult să ajung la acest tip.
‎În sfârșit, l-am prins la telefon ‎și am vorbit cu el.
‎A zis: „Nu știi cu ce ai de-a face.
‎Te joci cu focul, prietene.
‎Nu știi unde-ai să ajungi cu asta.
‎Nu mă ascund de tine. ‎Mă ascund de propria agenție.
‎Lucrez pentru CIA.”
‎AGENȚIA CENTRALĂ DE INFORMAȚII ‎STATELE UNITE ALE AMERICII
‎Dar când au venit după el, ‎când a fost clar că-l vor termina,
‎într-un fel sau altul, a zis: ‎„Ducă-se naibii!”
‎Ne-a lăsat să înregistrăm ‎și să fotografiem și…
‎Acesta e un interviu ‎realizat de Russell Bartley
‎cu Lawrence Victor Harrison
‎la reședința sa din Riverside, California,
‎joi, 18 iunie 2009.
‎Noi doi am purtat o discuție pe tema asta.
‎Dar… persoana învinuită,
‎cel care a publicat informația ‎a fost Manuel Buendía.
‎De unde a luat listele, nu știu. ‎A spus că de la Zorrilla.
‎Apoi Zorrilla a spus:
‎„M-am ocupat de el fiindcă a aflat ceva.
‎Nu-ți pot spune ce anume, ‎dar e foarte important.”
‎Cu siguranță n-a fost acreditarea. ‎Toată lumea știa deja despre asta.
‎N-a fost Mertins sau așa ceva.
‎Era altceva.
‎De ce l-au ucis pe Buendía?
‎Pe Buendía? ‎Fiindcă văzuse pistele de aterizare.
‎Asta i-a scos din sărite. Asta a fost tot.
‎Asta era problema lor.
‎Acum vezi parțial ce se întâmplă.
‎Nu ai baza, dar te apropii.
‎Ai vorbit cu oamenii.
‎Dar, dacă nu înțelegi,
‎trebuie să vezi că noi conducem.
‎Conducem de mult timp.
‎Când îți spun lucrurile astea, ‎ți le spun fiindcă le-am văzut.
‎Când a fost aici, a spus: „Ascultă.
‎Avem o operațiune secretă. ‎Transportăm arme
‎în America Centrală și de Sud, ‎multe pentru contras, prin Mexic.
‎Totodată aducem tone de cocaină.
‎Finanțăm războiul nicaraguan cu cocaină.”
‎Am zis: „Care noi?” ‎Iar el: „Oliver North, Félix Rodríguez.”
‎CONSILIER SECURITATE NAȚIONALĂ SUA
‎Félix Rodríguez e un om tenebros…
‎cu povești incredibile, ‎ce par ficțiune, în America Latină.
‎Începând cu invazia Golfului Porcilor.
‎Și sfârșind cu asasinarea lui Che Guevara
‎în Bolivia.
‎L-au trimis în Mexic
‎deoarece Congresul SUA făcea investigații
‎despre armele pe care le primeau contras.
‎Ar fi corect să spunem, domnule Rodríguez, ‎că această operațiune
‎era controlată de guvernul SUA?
‎Nu m-am gândit la asta.
‎M-am gândit
‎că era interesul col. North să ajute ‎luptătorii nicaraguani pentru libertate.
‎Când îți pierzi țara, te simți abandonat
‎și nu ai la cine să mergi, ‎dacă te-ajută cineva
‎în acele condiții,
‎ar fi imoral să nu merg la el
‎sau să-l ajut în orice fel pot.
‎Ați fost agent al CIA, adevărat?
‎- Da, domnule. ‎- Bine.
‎Kiki Camarena a fost vizat
‎fiindcă a aflat de ferma Veracruz.
‎Se temeau că știe de taberele de instruire
‎și de complicitatea dintre DFS, CIA ‎și traficanții de stupefiante.
‎Începi să asamblezi piesele puzzle-ului ‎și vezi imaginea.
‎L-am ucis pe Buendía. ‎L-am ucis pe Camarena. Noi, americanii.
‎CIA, nici azi, nu consideră că a greșit.
‎Războiul împotriva comunismului primează ‎în fața războiului împotriva drogurilor.
‎Da, sunt de la DEA. Spun: „Greșiți.
‎Consider că ne distrugeți țara.
‎Ne distrugeți tineretul ‎și sunteți traficanți de droguri.”
‎GEORGE BUSH ‎DIRECTOR CIA
‎Poate că nu vorbim despre securitate.
‎Ci despre țelurile și obiectivele ‎regimului în lume. Despre politică.
‎Ceea ce ne-a preocupat permanent
‎a fost: „Cine?”
‎Zorrilla nu avea probleme personale ‎cu Manuel.
‎Problema venea de sus, ‎de la înalții funcționari.
‎Când am părăsit instanța, am dat de unul ‎cu ochi albaștri care a zis:
‎„Moro, nu l-ai ucis pe Buendía.”
‎„Firește că nu.”
‎„Știu cine l-a ucis. N-ai fost tu.”
‎A spus că-l știe pe-un tip,
‎Luis Sayas, care lucra ca asasin plătit.
‎Sayas a spus ‎că avea un pistol de calibrul .38.
‎Potrivit lui, ‎l-au văzut pe Buendía plecând și-a zis:
‎„E Buendía.”
‎A traversat strada, l-a împușcat din față
‎și a fugit.
‎După ce au plecat, au primit altă comandă.
‎Să atace un magazin de bijuterii…
‎Un magazin de bijuterii din Acapulco ‎cu mult aur.
‎Au ajuns acolo, i-au atacat ‎și l-au ucis pe Luis Sayas. L-au împușcat.
‎L-au ciuruit cu o mulțime de gloanțe ‎și l-au zvârlit într-o groapă comună.
‎Acolo e ucigașul lui Buendía.
‎DUPĂ CE A EXECUTAT 18 ANI DE DETENȚIE,
‎JUAN RAFAEL MORO ÁVILA ‎A FOST ELIBERAT ÎN FEBRUARIE 2009.
‎- Bună ziua, domnule Zorrilla. ‎- Ce mai faceți?
‎Am venit să vă reîntâlnesc.
‎- Sper că nu vă deranjăm. ‎- Nu, deloc.
‎- Sigur? ‎- Absolut.
‎Mă bucur să aud asta.
‎Sunt nevinovat, la fel și asociații mei.
‎Autoritățile trebuie ‎să investigheze problema.
‎Am fost la locul crimei ‎pentru că m-a chemat Luis Soto.
‎Am ajuns repede
‎pentru că era la cinci minute ‎de biroul meu.
‎M-am dus imediat să văd un prieten
‎despre care mi s-a spus c-a fost împușcat.
‎M-am dus să-l ajut ‎și să văd dacă-i pot salva viața.
‎Dacă ăsta e un păcat, ‎l-aș comite din nou bucuros.
‎Sunt convins că e o crimă de stat.
‎Zorrilla e nevinovat.
‎Să mă ierte domnul Morales Lechuga
‎și guvernul și oricine-ar mai fi,
‎dar eu l-am interogat.
‎L-am interogat.
‎Și, cu tot respectul, e specialitatea mea.
‎DUPĂ 25 DE ANI ÎN ÎNCHISOARE,
‎JOSÉ ANTONIO ZORRILLA PÉREZ A FOST PUS ‎ÎN AREST LA DOMICILIU ÎN 2013.
‎Când PRI controla Mexicul în anii '80,
‎codul tăcerii era foarte important, ‎și încă este.
‎Înainte să moară,
‎ar fi bine ‎ca Zorrilla să-și expună propria versiune.
‎Sper să o facă.
‎Istoria nu e a nimănui.
‎Astfel, noi cei care am trăit atâția ani
‎n-ar trebui ‎să păstrăm pentru noi „secretele”,
‎mai cu seamă când ele privesc probleme ‎care afectează întreaga națiune.
‎Istoria Mexicului din secolul XX
‎e povestea disoluției statului mexican
‎și a emergenței ‎și consolidării crimei organizate.
‎În această poveste, trebuie să includem ‎personalități ca Manuel Buendía.
‎Manuel Buendía, ‎ca alți mari jurnaliști ai secolului XIX,
‎a revenit la tradiția liberală,
‎deși e mult mai evoluată în acest secol,
‎și a făcut din jurnalism o armă de luptă.
‎Cred că a fost primul jurnalist
‎care, dacă-mi amintesc bine, ‎a fost ucis astfel.
‎Pe stradă.
‎Acolo s-a întâmplat, ‎când pleca de la birou.
‎O crimă împotriva întregului Mexic. ‎Nu doar împotriva unui singur om.
‎Dar ideile, ‎libertatea și adevărul vor dăinui,
‎indiferent dacă ucid ‎oameni curajoși ca Manuel Buendía.
‎A continuat să-i dea în vileag,
‎dar oamenii puterii au rămas pe poziții.
‎Să-ți asumi asemenea riscuri enorme ‎fără să se întâmple nimic
‎e dezamăgitor și nedrept.
‎Te face să te întrebi „La ce bun?”
‎„Armistițiul Domnului.”
‎Când preria ia foc,
‎când apa amenință să se reverse
‎sau ceva sperie animalele,
‎fiarele și șobolanii împart refugiul
‎fără să se certe.
‎Fără să se sfâșie între ele.
‎Fermierii îl numesc ‎„Armistițiul Domnului”.
‎Să facem armistițiu!
‎Dacă nu suntem capabili ‎să acționăm rațional,
‎să ne lăsăm călăuziți ‎de instinctele animalelor.
‎Ce înseamnă asta?
‎Cât de semnificative sunt alte lucruri ‎care se întâmplă?
‎Repet, avem trebuința ‎și dispunem de materia
‎pentru a examina un eveniment politic
‎stratificat, cu diferite nuanțe și texturi
‎și cu o lumină înșelătoare.
‎În fine, sper să mai trăiesc și să am timp
‎să vorbesc cu dumneavoastră, ‎în fața dumneavoastră.
‎Deocamdată, vă mulțumesc mult ‎că m-ați ascultat astăzi.
‎Subtitrarea: Andrei Albu