Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Du må bli ett med bilen.
Du må vite hvor mye du kan presse bilen.
For det er alltid en grense,
og du må være forsiktig, som med alt i livet.
Du må passe deg for å gå over eller under.
Hvis du gjør det, blir vi fornøyd, begge to.
Bilen og jeg.
100 % perfeksjon.
Å nå 100 % er målet mitt.
Jeg er bare sånn. Jeg kunne ikke leve med noe lavere.
Jeg liker ikke å snakke om min styrke, for da høres jeg arrogant ut.
Jeg liker ikke å snakke om mine svakheter, for det er din jobb å finne dem.
SPA I BELGIA 24. AUGUST 1991
SCHUMACHERS FØRSTE FORMEL 1 GRAND PRIX
Det var spenning blant førerne.
Alle vet hvem som kommer gjennom systemet.
Vi hadde en følelse av at dette var en som virker veldig lovende.
Da Michael kom inn i Formel 1, var det en tid med store navn.
Senna var verdensmester med McLaren,
Mansell kjørte for Williams,
Prost var hos Ferrari. Det er store navn.
Alle førerne var over 27 - 28 år, med mye erfaring.
Og Michael var den unge.
Da Michael kom, så alle førerne på ham:
"For tidlig, altfor ung."
De fleste Formel 1-førere kommer fra go-kartløp, Formel 3.
Og han hadde blitt hjulpet med overgangen til Formel 1
ved å ha kjørt sportsbiler for Mercedes.
Flaks fikk ham inn i Formel 1.
En fører hadde falt ut, de trengte en ny.
Michael dukket opp i Formel 1 gjennom flaks,
da Eddie Jordan plutselig hadde en ledig plass, midt i sesongen.
Da jeg fant det ut, ringte jeg Eddie Jordan med en gang.
Jeg sa: "Eddie, du må gi meg sjansen."
Han sa: "Hvem i huleste er Michael Schumacher?"
Jeg sa "Du husker vel ham. Formel 3, vant Macau, Fuji."
"Nå vet jeg det."
Jeg så ham i formel 3.
Jeg og laget ønsker å gi ungdom en sjanse. Slik er laget vårt.
Alt som lå foran oss, muligheten for at han kunne vise
hva han var i stand til,
det var utrolig, men vi ante ingenting.
Den kvelden satt vi på et torg og spiste pizza, uforstyrret.
Det var fullt der. Jeg tror 4-500 mennesker.
Og ingen kom til oss.
Det var siste gang ingen forstyrret oss.
Jeg husker man kunne høre over høyttaleren
det som skjedde i kvalifiseringen.
Og navnet Michael Schumacher dukket stadig opp.
Han var en sensasjon.
Da Michael kvalifiserte seg til sjuende, var det: "Her er en ny stjerne!"
Alle var så glade for at denne nye racerføren hadde dukket opp.
Jeg er veldig glad.
Men jeg må si at med denne bilen kan du få til denne kvalifiseringstida.
Den er gøy å kjøre. Og jeg veldig fornøyd med tida.
Alle la merke til det. Alle på andre lag la merke til det.
Han ble høyt verdsatt med én gang.
Etter løpet i Spa ringte jeg Willi Weber.
Og vi møtte Michael på mandag, tror jeg.
Mandag eller tirsdag i London.
På den tiden kjempet laget vårt allerede om pallplass.
Vi kjempet ikke om mesterskapet,
men noen ganger kom vi nær pallen.
Så vi signerte en avtale.
Det kom plutselig, og jeg ble helt overrasket.
Jeg hadde kjørt mitt første løp,
og verdens fjerde beste lag gir meg et tilbud.
Jeg ble målløs.
Jeg var forbløffet over at det kunne skje så fort,
og jeg var så glad for kontrakten.
Det var en helt fantastisk situasjon.
Han var så sunn og frisk.
Huden hans var veldig stram, og han var alltid glattbarbert.
Og han utstrålte selvtillit.
Michael kjørte som en unggutt mot tøffe menn.
Og Schumacher på fjerde plass i Benetton.
Schumacher presser Ayrton Senna, uten tvil.
Michael Schumacher leder belgiske Grand Prix.
Skal Michael Schumacher vinne sitt første Grand Prix
på banen der han kjørte sitt første Grand Prix?
Tjuetre år gammel.
Den yngste Grand Prix-vinneren på lenge.
Det er første seier for Michael Schumacher.
Og han rekker ut armen. Og han er naturligvis oppspilt!
"Ja! Jeg gjorde det," sier han.
Jeg kan ikke beskrive det. Jeg mener, det er helt sprøtt.
Jeg tror den tyske fansen har ventet lenge på en Formel 1 Grand Prix-seier.
Og jeg gir denne seieren til den tyske fansen.
Noen ord til de der hjemme?
Foreldrene mine.
Jeg vil bare hilse til dem.
Alt begynte da jeg var fire år.
Faren min var alltid interessert i å jobbe med motorsykler eller småting.
Og det han gjorde, var
at vi hadde en annen gammel moped som kunne kjøre i 40 km/t.
Og han satte den på en barne-gokart.
Og jeg likte det med en gang.
Jeg har alltid likt det.
Jeg husker da jeg var seks-sju år, da begynte faren min
å leie ut gokarter for klubben.
Og jeg var alltid med for å jobbe med gokartene,
hjelpe ham med å teste gokartene.
Da han var ferdig med én gokart, måtte jeg teste om den var ok.
Så jeg var alltid sammen med ham i gokarten.
Vi gjorde alt sammen, og det var bare en stor glede.
Da han bare var åtte eller ni, passet han på broren sin, om nødvendig.
Jeg kunne be ham om å passe på at alt var låst,
og han gjorde det.
Michael var alltid veldig pålitelig.
Schumachers familie hadde først en gatekjøkkenvogn,
og senere en restaurant.
Økonomisk sett var Schumachers familie...
Rolf begynte sitt arbeidsliv som murer,
men tok over driften av gokartbanen.
Og Elisabeth måtte alltid bli til slutten, til alle gjestene hadde dratt.
Foreldrene mine måtte jobbe hardt for å gi oss et normalt liv.
Men mange rike barn er også fattige, når foreldrene ikke har tid til dem.
Vi hadde foreldrene våre på banen, som var som en stor lekeplass.
Vi brukte alltid det billigste utstyret.
Jeg fisket dekk ut av søpla,
satte dem på min gokart og vant løp med dem.
Jeg var alltid glad for å ha vunnet med det verste og ikke det beste utstyret.
Å måtte kjempe sånn var en ekstra motivasjon for meg.
God ettermiddag og velkommen til Kerpen,
til verdensmesterskapet i juniorkarting.
Totalt 18 nasjoner konkurrerer her, med rundt 80 førere.
En som ikke konkurrerer for Tyskland, selv om han er tysk
og til og med er favoritten her, er Michael Schumacher.
Du konkurrerer for Luxembourg. Hvorfor?
Fordi kvalifiseringsløpene i Tyskland koster penger.
Blir vi eliminert, er vi ikke kvalifisert til verdensmesterskapet.
Men i Luxembourg er vi de eneste,
det koster ingenting, og vi blir kvalifisert.
Han trente som verdensmester allerede da han var liten.
Han visste hva han ville da han var liten.
Han måtte gjøre alt for å komme til toppen.
Og jeg tror han hadde en hard profesjonalitet
fra veldig ung alder.
For et lite feilgrep underveis ville vært slutten på alt.
1983 i Kerpen-Manheim.
Det var første gang vi kjørte sammen.
Det er et av de sterke minnene fra racerkarrieren min.
Det var hjemmebanen til Michael,
han kjente hver sving 100 %.
Og det var vanskelig å kjøre mot ham på den banen.
Å se på stilen hans var utrolig.
Det var en del av løpebanen foran brakken,
hvor det er sjikane i høy hastighet, og det var fascinerende å se Michael
komme gjennom sjikanen med en helt annen kjørestil enn de andre.
Veldig kontrollert.
Kjørestilen var veldig fysisk.
Han gjorde veldig små feil gjennom sjikanen.
De andre førerne hadde én bra runde,
den andre runden ble litt feil.
Men Michael gjennomførte veldig kontrollert hele tida.
Og da jeg så på, så jeg det med én gang.
Han er god.
Vi var 13-14 år gamle.
Og fulle av selvtillit.
På første plass, Michael Schumacher.
Han har allerede vunnet 460 poeng i dag
og får nå 236 til!
Etter de årene var jeg overbevist om at jeg alltid skulle kjøre gokart.
Jeg kunne aldri ha forestilt meg å komme inn i Formel-klassen,
av økonomiske grunner.
I 1988 la jeg merke til en ung mann. Han het Michael Schumacher.
Det var ikke seierne. Det var hvordan han kjørte bilen.
Jeg ba ham kjøre for laget mitt.
Penger var selvfølgelig et problem.
Michael Schumacher hadde ingenting på den tiden,
ikke engang 500 mark for å finansiere en sesong,
som til og med da kostet 6-700 000.
Willi Weber sa til oss: "Kom hjem til meg i kveld."
"Jeg gir ham en femårskontrakt, en bil og 2 000 mark i måneden."
Det var selvsagt sprøtt!
Hvis du driver med motorsport,
drømmer alle om å konkurrere i Formel 1 en dag.
Og det er min drøm også.
For det første
er jeg utrolig heldig som har møtt Michael.
Han er den mest elskelige personen jeg har møtt.
Jeg lagde middag til ham på bursdagen hans.
Han var den eneste som hjalp meg å rydde opp og ta oppvasken.
Og jeg tenkte: "En skikkelig fyr!"
Og ja, han var veldig morsom, og det var det jeg så i ham.
Jeg forelsket meg i ham bare fordi han var et fantastisk menneske.
Jeg følte bare at han var noe spesielt for meg.
Jeg tenkte aldri
"Han er en fantastisk racerfører i starten av en blendende karriere."
Ingen kunne gjettet det.
I starten sa jeg alltid "Ikke lag en stjerne av meg.
Ikke dytt meg for høyt opp. Jeg vil ikke det."
Det han ikke likte, var pressen, folket, alt styret rundt ham.
Det var ikke det han ville. Han ville drive med sporten.
Han ville ha et normalt liv, og han hadde vanskelig for å forstå
hvorfor han ikke kunne ha det.
Det er sant, han kunne av og til virke usympatisk.
Fordi han fikk så mange krav.
Det var ofte for mye, og det bandt ham.
For han er en ekstremt reservert person, sjenert.
Og noen ganger var det hans måte å takle sjenanse på.
Da Michael Schumacher dukket opp i Formel 1,
var Senna den fremste stjernen i sporten.
Ayrton Sennas tredje verdensmestertittel
sørger for at han blir blant tidenes beste.
Ayrton hadde en aura rundt seg.
Men mest fordi han var utrolig rask
og konkurranseorientert, aggressiv og utfordrende mot andre konkurrenter.
Så han dominerte sporten.
Han var nummer én.
Han var den som liksom...
Hvis du spurte noen som startet i Formel 1,
"Hva vil du bli?", sa alle: "Ayrton Senna." Alle så opp til ham.
Hvis du begynner med det samme, vil du være ham.
Nå utfordret en helt ukjent figur den aller beste på den tida.
MAGNY-COURS I FRANKRIKE 5. JULI 1992
I den franske Grand Prix på Magny-Cours startet Schumacher bak Senna.
Og Schumacher utfordrer Ayrton Senna i McLaren.
Like før hårnålssvingen er de borti hverandre.
Hvem er det? Schumacher.
Og hvem har han truffet? Senna.
Og nå kjører de rundt dem. Skal de stoppe løpet?
På første runde, ved hårnålssvingen, er Schumacher og Senna tilsynelatende ute.
Jeg er sikker på at løpet ikke blir stoppet.
Og jeg er ikke i tvil om at en veldig sint Ayrton Senna
antagelig synes Michael Schumachers taktikk var litt for uvøren.
Jeg tror ikke Michael prøvde å få ham sint.
Jeg tror Michael kjørte mot alle i Formel 1
på samme måte, som han burde.
Men det skapte irritasjon.
Og Ayrton prøvde å sette Michael på plass et par ganger på banen,
noe som gjorde Michael sint.
Han syntes ikke det var respektfullt.
Så de var litt kranglevorne i den første perioden.
Du gjorde faen meg en feil. Jeg snakker med deg.
Greit. Jeg kom for å snakke med deg.
Da Michael virkelig var en superfører,
da han sloss med Senna,
merket Senna at fyren var god.
Når du er løve, merker du det når den unge løven kommer.
Du vil beholde territoriet.
Året 1994 var definitivt året vi ble voksne.
Michael ble voksen, og jeg ble voksen.
Ingen kunne skjønne at laget vårt plutselig kom, at vi vant løp
og var en utfordrer i mesterskapet.
Michael Schumacher sklir rundt på banen.
Dette er lederen, Michael Schumacher.
Han har det lille ekstra de dagene det er vanskelig å vinne.
Hvor er Ayrton Senna? Det er spørsmålet.
Og Senna spinner. Senna er ute av løpet.
Der kommer han.
Dette kan ikke gå galt. Det rutete flagget er ute.
Michael Schumacher vinner Pacific Grand Prix.
Og for en sesong vi får i Formel 1 i år!
Vi kjempet om mesterskapet
og var ikke vant til det. Visste ikke hvordan vi skulle takle det.
Og når du slår Ferrari, og du slår McLaren,
og du slår Williams... Det er etablerte lag.
Og her kom en T-skjorteprodusent
med en ung fyr fra Tyskland, som plutselig slo alle.
Han vant løpet i Japan.
Vi ventet på flyplassen.
Og Michael var sikker på at han var rask nok til å slå Ayrton,
og kanskje vinne mesterskapet.
Når man snakker med Michael, er det som om…
Som om han har gjort denne jobben hele livet.
Dette var normalt. Og Senna...
Fem år før eller fire år før
hadde han en plakat av Senna på soverommet.
IMOLA I ITALIA 1. MAI 1994
Før løpet i Imola var Michael veldig rask, veldig sterk.
Og Senna visste at han måtte vinne Imola.
Han måtte ta igjen Michael.
Han måtte komme nærmere Michael,
ellers ville Michael dra fra i mesterskapet.
Senna, fulgt av Schumacher.
Schumacher er hovedrivalen til Ayrton Senna.
Senna kjører gjennom. Fulgt av Schumacher.
Og inn i Tamburello.
Jeg aner ikke hva i all verden som skjedde der!
Senna er fortsatt i bilen.
Løpet er stoppet. Det røde flagget er ute.
Altså de kjørte i omtrent 305 km i timen her,
ut av Tamburellosvingen.
Alle var stille.
Det var en veldig rar atmosfære.
Michael Schumacher har stoppet og kommet seg ut av bilen.
Hjelmen av, dyster.
Faktum er at det han gjorde da han krasjet,
da han kjørte av banen,
var at han prøvde å ligge foran Schumacher.
Vi har sett mange krasj som dette, eller enda verre krasj.
Ulykker som virker verre enn denne,
og du forventer ikke noe slikt.
Du tenker bare: "Kanskje han har et blåmerke på armen
eller kanskje brukket beinet."
Du går tilbake. Bilene stilles opp. Du vet ikke hva som skjer.
Ingen forklarer situasjonen.
Og du bare tenker: "Ja. Løpet må fortsette.
Alle skal kjøre, så det skal du også."
Du skjønner ikke hvorfor du ikke skulle det.
Ingen visste om Senna var død.
Hadde han blitt erklært død på banen, hadde de måttet stanse løpet.
San Marino Grand Prix i 1994 er vunnet av Michael Schumacher.
Før jeg gikk til pallen,
sa jeg til Michael: "Ingen champagne, ingenting."
Han spurte "Hvordan går det med Ayrton?" "Ikke i god form."
Det var første gang jeg så Michael som en annen fyr.
Vi gikk opp til pallen.
Han sa "Ja, han er i koma."
Men koma kan være mange ting.
Det kan være noe som blir bra neste dag eller veldig ille. Man vet ikke.
Og du tror fortsatt ikke at noe spesielt farlig
eller ille har skjedd, du tror ikke på det.
Og jeg...
Jeg tror det var to timer etter løpet
at Mr Walkinshaw kom til meg og sa "Det ser veldig ille ut."
Og jeg tenkte "Nei! Han er i koma, men koma betyr ikke så ille."
Han sa "Nei, det ser ikke bra ut."
Og så kom noen til meg senere og sa "Han er død."
Og ett minutt senere kom en annen og sa "Nei, han er i koma."
Men det var så lite informasjon på det tidspunktet
at du ikke visste hva du skulle tro.
Og jeg trodde ikke at han skulle dø.
Jeg kunne ikke tenke på det på det tidspunktet.
Jeg tenkte bare: "Nei, han blir mesteren.
Han går glipp av ett eller to løp, og så kommer han igjen."
Men det verste var egentlig de to ukene etterpå.
Da jeg virkelig måtte akseptere at han var død.
Det var...
...bare helt sprøtt.
Med Senna borte var Michael Schumacher nå nummer én i sporten.
Selv om han ikke hadde vunnet verdensmesterskap ennå.
Var det lett å kjøre igjen?
Jeg dro til Silverstone...
Plutselig ser man ting litt forskjellig.
Jeg kjørte rundt banen med en vanlig bil
og tenkte bare "Her kan du dø."
Og jeg tenkte "Sprøtt, du har trent her,
konkurrert her. Men det er mange steder du kan krasje
og dø." Det var det eneste jeg tenkte på.
Og jeg visste ikke hva som ville skje om jeg skulle kjøre racerbil.
Jeg var ikke sikker. Kan jeg kjøre uten å tenke på det,
eller ville jeg alltid tenke "Her kan du dø.
Kjører du ut her, går det ille..."?
Det var veldig rart.
Jeg våknet om natta,
sov kanskje tre timer hver natt og sånt.
Vi var selvsagt sjokkert.
Vi spurte oss selv hvordan det kunne ha skjedd.
Og Michael spurte seg selv om alle oppførte seg riktig.
Det var veldig vanskelig.
Det var en kamp for ham, men han var en mester i å blokkere ting.
Han kunne fokusere så intenst på det han gjorde
at han blokkerte alt annet.
Jeg tror at han er veldig sterk mentalt. Det er noe han bare har.
Ekstremt sterk. Han viser meg faktisk fortsatt hvor sterk han er hver dag.
Damon Hill ledet nå Williams-laget.
Og han ga Michael kamp.
Damon Hill vinner britiske Grand Prix.
Fantastisk!
Damon Hill vinner italienske Grand Prix.
Han vant her i fjor. Det var slutten på et hat-tricks…
Det var en kompleks, turbulent virvelvind av en sesong.
Michael Schumacher vinner den europeiske Grand Prix her i Jerez.
Michael Schumacher har tatt ledelsen igjen.
Og et intenst menneskelig drama.
Løpene svingte som en pendel mellom Damon og Michael.
Damon Hill vinner!
Damon Hill har sitt livs største utfordring
i duell med Michael Schumacher.
ADELAIDE I AUSTRALIA 13. NOVEMBER 1994
Du vet at han kan avgjøre løpet
og all taktikken, forbikjøringene,
situasjonen blir basert på det.
Ett poeng mellom Schumacher og Hill.
Mesterskapet måtte avgjøres i det utrolig spennende siste løpet.
Det så ikke lett ut.
Så der var jeg.
Plutselig i en tittelkamp med Michael Schumacher.
De røde lysene er på her i Adelaide.
Og det er sesongens siste løp.
Og Michael Schumacher tar ledelsen.
Schumacher leder. Eller er det Damon Hill?
Schumacher leder over Hill.
Jeg måtte kjempe hardt med bilen.
Det var vanskelig for meg
å holde bilen på veien hele tiden.
Og jeg kom ikke unna Damon.
Vi var rett bak hverandre i rundt 20 runder.
Michael begynte å øke farten, og jeg tenkte
"Jeg klarer ikke å holde følge."
Plutselig klarte jeg å forsvinne litt,
i to sekunder eller to og et halvt sekund.
Jeg var hele tiden på grensen og kjempet hardt.
Og så, på humpen, kjørte jeg ut.
Så malte jeg veggen.
Jeg var skuffet. Jeg tenkte "Faen",
men så følte jeg "Du kan fortsette."
Da vi kom rundt hjørnet, så jeg ham komme tilbake på banen,
det så ut som han hadde kjørt av og kommet på igjen.
Og jeg så bilen hans vingle.
Da jeg kjørte til venstre, gjorde jeg litt sånn
for å sjekke alt, rense dekkene.
Jeg så en mulighet til å kjøre forbi og følte jeg måtte.
Se på Damon Hill og Schumacher. Å nei!
Da jeg svingte,
var det Damon som traff meg i siden.
Og bilen hans traff bilen min,
og han gikk opp på to hjul.
Plutselig var jeg oppe i lufta og traff dekkene.
Jeg kunne ikke forstå det.
Schumacher kjører ut!
Tyskeren er ute av australske Grand Prix,
og Damon Hill må bare fortsette for å bli verdensmester.
Det var en enkel situasjon med poengene.
Han hadde ett poeng mer enn meg.
Om ingen av oss fullførte, ville han bli verdensmester.
Damon Hill må ha en pitstopp.
Støtdempingen min var ødelagt. Så jeg kunne ikke fortsette.
Som konkurrent skulle han vinne uansett.
Michael gjorde det han måtte for å hindre meg i å vinne.
Sett meg i bilen,
i Adelaide, med ett poeng mer,
så kommer rivalen på innsiden. Hva gjør jeg? Jeg vet ikke.
Michael Schumacher vinner verdensmesterskapet i 1994.
VERDENSMESTERSKAPET I FORMEL 1 1994
Corinna har alltid støttet meg, og nå også.
Det var derfor Corinna ville komme, og jeg ville at hun skulle komme.
Og det ser ut som hun har brakt meg hell igjen.
Jeg reiste faktisk sammen med ham alle de årene.
Jeg var i bussen eller et sted bak kulissene,
men jeg var alltid på veien med ham.
Vi hadde det gøy sammen.
Det var en støtte for ham,
å vite at han ikke var alene.
Fordi vi reiste rundt i verden i ulike tidssoner,
passet vi på at han sov godt.
Og Michael planla så å si hvert minutt.
Stå opp da og da, 15 til 20 minutter på badet.
En kveld, da vi var i Suzuka, merket jeg at jeg ikke ville klare å sovne,
så jeg satt på do halve natta
for å ikke vekke ham, så han skulle få en god natts søvn.
Jeg leste boka mi.
Men når vi var hjemme og Michael måtte dra tidlig,
hørte jeg ham aldri.
Han var så stille.
Han kom til senga mi rett før han dro,
strøk armen min, ga meg et kyss og sa "Jeg drar."
Og så dro han. Han vekket meg aldri.
Han var alltid hensynsfull mot meg.
HOCKENHEIM I TYSKLAND 30. JULI 1995
Publikum brøler. Flaggene vifter.
For å ønske sitt idol og helt velkommen hjem, Michael Schumacher.
Og han vinner tyske Grand Prix.
Der er helten.
Folk beundrer og tilber ham.
Det er over 100 000 tyskere her,
og det er dette de har ventet på så lenge,
å se en tysker vinne tyske Grand Prix.
AIDA I JAPAN 22. OKTOBER 1995
Michael Schumacher kjører inn i siste sving
i siste runde og vinner Grand Prix i Japan
og blir verdensmester i 1995,
slik han ble verdensmester i 1994.
Og vi trenger ingen flere bevis på
at han er den beste racerføreren nå.
Jeg tror ikke Michael ville fortsette å vinne flere verdensmesterskap.
Hadde han blitt hos Benetton, tror jeg han ville vunnet i '96 også.
Men det motiverte ham ikke lenger.
Når du er i bilen, kontrollerer du din egen skjebne.
Du får bare én sjanse.
I Formel 1 er alle veldig diskret.
Ingen ville gå til en fører og si
"Kan vi ta en prat?" Aldri!
Han fikk mange tilbud.
Han kunne bli der han var.
Hos McLaren kunne han kjøre en bil med Mercedes-motor.
Og han kunne komme til Ferrari.
På den tiden jobbet Niki Lauda for Ferrari som konsulent.
Situasjonen hos Ferrari var ikke bra.
Niki Lauda kontaktet meg og sa
"Hos McLaren ville han være en av mange som kjører bil og vinner løp."
"Hos Ferrari ville han bli en eksepsjonell racerfører, som etter magre år
ville vinne løp med Ferrari."
Og det appellerte til kampånden hans,
som han hadde utviklet som gokart-fører.
Han vant med brukte gokarter og dekk,
Så hvorfor ikke det samme med Ferrari?
Mitt siste råd var:
"Om du blir verdensmester i en Ferrari, kan du kaste passet ditt."
Schumacher!
Ferrari er det eldste laget.
Og i Italia er Ferrari som en religion.
Man har en forventning. Det er en lidenskap for Ferrari i Italia.
Forventningene til alle som kjører for Ferrari, er enorme.
Ferrari-presidenten sa:
"I fjor hadde vi to veldig gode førere, men i år har vi en stjerne."
Å kjøre Ferrari betyr mye press.
Å kjøre Ferrari betyr at hvis du ikke vinner, er du en idiot.
Å kjøre Ferrari betyr ansvar,
for du kjører ikke en vanlig Formel 1-bil,
men en legende. Du kjører noe unikt.
Vi kom til Ferrari samtidig, i 1996.
Jeg husker jeg satt i bilen og sa: "Alt ser urovekkende annerledes ut."
Og dessverre fikk jeg rett. Den bilen var en katastrofe.
Ganske lenge forsto vi ikke hvor dårlig bilen var.
Og det viste seg at den ikke kunne fikses.
Bilens grunnleggende filosofi var feil.
I morges slo Damon Hill Frentzen.
Schumacher har trøbbel alt.
Ser ut som Schumachers motor forsvant på oppvarmingsrunden.
Det er utrolig.
Før løpet har begynt, er Schumacher ute!
På Grand Prix i Magny-Cours kom han ikke til starten.
Det var en veldig dårlig bil.
Og Michael satt i bilen på en bergingsbil.
Det var som et symbol på impotens.
Jeg vet ikke om vi får løst problemene på et par måneder.
Jeg ser ikke hvordan vi kan vinne mesterskapet.
Vi måtte ha mye hell, og kanskje en drøm.
Men fordi jeg ikke drømmer, jeg er realistisk,
så tror jeg at det er sant, det jeg sier.
I den første sesongen husker jeg at på fredagskvelden, før løpet,
da alle hadde dratt hjem, alle på laget hadde dratt.
Men i Ferraris verksted
ble det jobbet med en bil. Det var Michaels bil.
Det var tre mekanikere og Michael.
Og Michael snakket stille til mekanikerne.
Jeg fikk et sterkt inntrykk av hvor hardt Michael var villig til å jobbe,
hvordan han ville være den siste til stede hver kveld, med mekanikerne.
Han dro ikke tidlig for å gjøre noe annet.
Han ville være der, med dem,
jobbe med dem, få dem til å føle hans nærvær.
Det fikk dem til å føle at han brydde seg om arbeidet deres.
Og det forvandlet laget.
Michael var alltid en av de siste som dro.
I årene med Ferrari ville han vært på møter til klokken ti om kvelden.
Vi spiste aldri middag på restaurant.
Nei. Vi satt i teltet hele tiden.
Jeg ventet, vi spiste pasta,
vi snakket.
Så var han borte igjen, et annet møte, så kom han tilbake.
Men jeg var takknemlig for hvert minutt vi kunne være sammen.
Michael er veldig profesjonell.
Han sa bare "Vi må jobbe gjennom dette."
Og han jobbet veldig hardt.
Det flotte med å ha Michael på laget,
er at alle visste at ingen kunne kjøre som ham.
Det pøsregnet i natt.
Og det har regnet i hele dag.
Det ser ut som vi får et veldig vått løp.
Der er Ferrarien til Michael Schumacher.
Han er forbi Gerhard Berger. Han er på tredjeplass.
Han er rett bak Villeneuve og Alesi
og prøver snart å ta ledelsen.
Har du en fæl bil, er den fortsatt fæl i regn.
Man kommer ikke forbi det.
I Barcelona klarte han å finne en måte å kjøre på,
han tilpasset stilen sin.
Ikke mange førere kunne klare det.
Han forsvant, og ingen var i nærheten av ham.
Michael Schumachers geni gjør opp for Ferraris mangler.
Dette er et klassisk race under forferdelige forhold.
Han elsket regnet. Du kan gå til et annet nivå.
Og jeg tror det er slikt som viser de sanne geniene i sporten.
Som barn kjørte vi bare med mønsterløse dekk i regn.
Vi dro til gokartbanen når vi kunne.
Da utvikler du en utrolig kontroll over bilen.
Du får tillit til den og blir ett med den.
Og så kan du gjøre disse umulige miraklene.
Det blir en historisk seier for Schumacher, for Ferrari.
Den siste svingen!
Og Michael Schumacher vinner spanske Grand Prix
etter fabelaktig kjøring.
Å vinne løp i den bilen var den største bragden, for en fører.
Det er bare helt utrolig at det skjedde.
Aner ikke hvordan han klarte det.
Utfordringen med å ta Ferrari tilbake til verdensmesternivå
er en utfordring Michael ikke kunne motstå.
Jeg snakket mye med ham om det, faktisk.
Og han følte at det rette var
å ta utfordringen og gjøre Ferrari store igjen.
Gi dem tittelen tilbake som Ferrari hadde ønsket seg siden 1979.
Han ville gjøre noe som ikke var gjort av Prost, ikke Senna eller noen andre
i senere tid. Det var en utfordring.
JEREZ I SPANIA 26. OKTOBER 1997
I 1997
var det en følelse nå, i Michaels andre år med Ferrari,
at de burde gå for å vinne mesterskapet.
Han var i godt driv.
Tifosienes forventninger var veldig høye.
Vi visste det ville bli kamp mellom Villeneuve og Schumacher.
Jeg håper det blir en skikkelig duell mellom oss på banen,
og at ingen lagkamerater
eller førere som ligger en runde bak eller andre førere blander seg.
Hva tror du blir nøkkelen til seier?
For det første, å ikke bli tatt av. Det blir viktig.
Bare være rask, raskere enn Michael. Det er alt.
Det har begynt!
Villeneuve starter bra, og Schumacher starter enda bedre.
Michael Schumacher leder ved siden av Villeneuve.
Vi visste at Jacques hadde en raskere bil.
Spørsmålet var om han og laget kunne bruke strategi
og fart for å bli bedre enn Michael.
Avstanden mellom Michael Schumacher
og Jacques Villeneuve er nede i litt over ett sekund.
Et slags girproblem, for Villeneuve haler innpå, se!
Han kjører forbi! Ja!
Han mente at Jacques Villeneuve traff ham.
Han spilte ikke.
Han mente det var det som skjedde.
Så hva skjedde med ham i den brøkdelen av et sekund?
Hvem vet? Det var ikke en bevisst handling.
Det var noe som skjedde, og han var helt overbevist.
Prøvde ikke å overbevise andre om at han ikke hadde gjort noe galt.
For Michael var det, psykologisk sett, et veldig vanskelig øyeblikk.
Han ledet. Ti runder igjen,
for å vinne, i 1997, mesterskapet i andre sesong med Ferrari.
Michael gikk til verkstedet, overbevist om at Jacques hadde truffet ham.
Da vi viste ham videoen, innså han at det ikke var tilfelle.
At han hadde kjørt inn i Jacques Villeneuve.
Det var et av de øyeblikkene Michael hadde to-tre ganger
i sin karriere, der hans konkurranseinstinkt, engasjement,
bare gikk for langt.
Det er vanskelig å dømme, men han gikk over streken den dagen.
Ofte gikk han over streken når han ikke trengte det.
Da han hadde gjort nok, om det var kvalifisering,
om det var en seier, om det var én mot én, en kamp med noen.
Trodde han alltid på seg selv?
At han gjorde de rette tingene? Det var en slags paranoid perfeksjon
at han alltid måtte bevise noe for seg selv.
Fordi til syvende og sist kjørte han mot seg selv.
Han kjempet med seg selv.
"Har jeg gjort nok i dag? Vil jeg gjøre mer?
Hvordan skal jeg slå konkurrentene?
Hva må jeg gjøre for å fortsette å være trekkplasteret?"
SCHUMI, SÅ SPRØTT!
VILLENEUVE DEN SANNE MESTER
"IKKE MIN SKYLD, JEG GJØR DET IGJEN"
SCHUMI MISTER SMILET
Jeg tror folk som vil ha kontroll,
ikke vil akseptere det:
"Kanskje jeg gjorde noe feil."
Det var ikke hans karakter.
Michael er Steinbukk.
Han ble født i Steinbukkens tegn.
Og Steinbukken sier aldri unnskyld,
kan ikke be om unnskyldning, gjør aldri feil.
Ordet "feil" eksisterer ikke for en Steinbukk. Han gjør aldri noen.
SLOUGH I ENGLAND 11. NOVEMBER 1997
DISIPLINÆR HØRING INTERNASJONAL AUTOMOBILFORENING (FIA)
Michael? Mr. Schumacher!
Etter alle andre løp har pressen satt meg på pidestall,
og plutselig, etter den helgen, har pressen dyttet meg ned på bakken.
Klart...
Jeg er jo et menneske.
Og ting kan skje med meg som med alle andre.
Og det skjedde med meg, noe jeg ikke ville innrømme.
Men nå må jeg bare innrømme det, og jeg forstår hva jeg gjorde.
FIA så på det og diskvalifiserte ham fra '97-mesterskapet.
Det var en stor sak, og det hadde aldri skjedd før i sporten.
Michael, kommentarer?
TRYSIL DESEMBER 1997
Vi bodde på hytta.
Vi spilte mange spill,
for han ville slappe av litt.
Det var en flott tid med mange venner.
Noen ganger var vi 30 der, og vi hadde det veldig gøy.
Vi tok alle med oss. Bestemor, bestefar, tante.
Hele flyet var fullt. Vi likte det.
Han likte å dra dit. Vi var der i seks uker.
Og vi snakket ikke så mye om Formel 1
eller jobben hans. Vi hadde det bare gøy.
Michael trente litt, men ikke så mye i den tiden.
Da testkjøringen startet igjen, sa han
"Jeg lurer på om jeg fortsatt er rask, om jeg fortsatt klarer det."
Michael hadde alltid lav selvtillit. "Kan jeg fortsatt gjøre det?"
FERRARIS TESTBANE I ITALIA FØR 1998-SESONGEN
Det var veldig viktig for Michael at ingen på laget merket det,
at han virkelig bet tennene sammen,
kanskje til og med tvilte eller følte desperasjon.
Han var veldig flink til å skjule det.
Utad, når han gikk til verkstedet
eller der han kunne bli sett, var han energisk og dynamisk.
Han skjønte veldig tidlig i racingkarrieren
at du bare får ut det du setter inn.
Og det ble hans mantra.
Han måtte satse alt.
Det er som en krig.
Hvis du ikke gir alt, vinner du ikke.
Og det er Michael Schumachers filosofi.
I bilen måtte alt være perfekt.
Han fulgte alltid med på detaljer
og krevde at vi skulle gjøre det samme.
Han hadde også et utrolig øye for detaljer ved folk.
Han hadde alltid et smil, "Takk" og "Vær så snill" til alle,
selv i tider med anspenthet.
Det var oppmerksomheten han gav oss alle.
For ham var bilen viktig, laget var viktig, alle.
Michael utrettet ofte noe.
En fører kan være innflytelsesrik og motivere laget.
Michael kjente alle ansatte.
Han kjente navnene og noen ganger konenes navn.
Han spilte fotball med dem. Han var en god motivator.
Og folk ville gjort enormt mye
for å støtte Michael og prøve å få ham til å lykkes.
Hvis du kan fylle alle med entusiasme for deg,
så gjør de alt for deg og liker å gjøre det.
Jeg tror det er nøkkelen.
Selv fyren som lagde pastaen var glad da han kom,
fordi han alltid takket og sa "pastaen din er den beste!"
Han sa "Pasta aglio e olio! Det er det!"
Han elsket det.
Selv kokken var en integrert del av laget.
Det var som en stor familie, som gjorde oss trygge.
Jeg tror mekanikerne, ingeniørene vet hva de skal tro om meg.
De stoler 100 % på meg. Jeg stoler på 100 % på dem.
Hver gang jeg er på banen hele dagen,
tenker jeg på hva jeg kan endre
på bilen for å gjøre den raskere.
De sprayet banen for å teste dekkene for vått føre.
De testet mellomdekkene. De prøvde forskjellige ting
til det nesten var mørkt.
Hvor mange timer han brukte på
å utvikle bilen og teste utenom det folk så på Grand Prix, er utrolig.
Vi begynte åtte om morgenen,
noen ganger var vi ferdige åtte om kvelden.
Han krevde mye av seg selv.
Han balanserte på en knivsegg
ved å forsøke å få resultater i biler som ikke
var like bra som konkurrentenes.
McLaren var så mye bedre
at vi ikke kom til å ta dem igjen.
Han ble preget av det.
Det ville alle blitt.
Schumacher, som hadde utviklet Ferrari med laget
og gjort den bedre og bedre,
oppdaget at han hadde en ny rival.
Den nyeste flyvende finnen, Mika Häkkinen.
Helt fra første testkjøring
visste Mika Häkkinen at han hadde et svært våpen i hendene.
McLaren var som en rakett det året.
Og Ferrari måtte kjempe hardt for å utvikle sin bil for å matche den.
Mika Häkkinen leder. Hvor er Michael Schumacher?
...en enorm sprut.
Mika Häkkinen har selvsagt klar bane foran seg.
Mika Häkkinen gjør det vanskelig fra start.
Pendelen svingte mellom Häkkinen og Schumacher gjennom hele året.
Häkkinen gjorde noen feil. Schumacher hadde strålende løp.
Og han konkurrerte om verdensmesterskapet.
Michael var helt på grensen.
Hans tilnærming til å vinne var å ikke føle frykt.
Ingen tanker om at "Jeg kan bli skadet, andre kan bli skadet."
Jeg snakket med Michael.
Jeg sa: "Du kan ikke gjøre det.
Du kan ikke gjøre det når vi kjører så fort,
300 kilometer i timen, og jeg er så mye raskere.
Du kan ikke blokkere meg."
Og han løftet bare på skuldrene og sa "Mika, det er et løp."
Vi hadde mye moro og respekt for hverandres suksess.
Og omvendt. Vi har våre egne liv.
Og på banen var vi konkurrenter.
Så det er vanskelig å være venner.
Jeg tror det er to sider, ikke sant?
Michael, racerføreren.
Kompromissløs, rask, bestemt, hard.
Og så er det Michael på privaten, familiemannen.
Jeg har hatt mange sosiale kvelder med ham. Han drakk Bacardi-cola
og røykte sigar, og han var en helt annen person.
For da er det ingen konkurranse.
Man bare har det hyggelig sammen sosialt.
På festene var han den første som kom og den siste som dro.
Han elsket det.
Vi lo så mye, hadde det så gøy.
Og barna husker det fortsatt, at det alltid var gøy.
Michael elsket å kaste folk i bassenget.
Vi havnet i bassenget hver gang.
Det var Michaels greie.
Selv i bryllupet vårt ble folk kastet ut i bassenget.
Han sang ikke godt.
Det var noe av det han ikke var så flink til.
Men han sang alltid "My Way", fordi han kunne teksten.
Veldig morsomt.
Men ofte var han alene.
Ingen var nær ham.
Jeg tror det var vanskelig å bli kjent med Michael.
En vanskelig type...
Det var et gjerde der.
Michael er veldig mistenksom.
Han har alltid vært det i starten.
Til han tror han kjenner noen eller kan stole på dem,
så åpner han seg helt.
Det var ikke bare tilfellet med meg,
men også med andre venner.
Han har alltid vært veldig mistenksom.
Jeg må si det.
Men åpner han seg, er det 100 %. Fullt og helt.
SPA I BELGIA 30. AUGUST 1998
I førermesterskapet ledet Mika Häkkinen med sju poeng over Michael Schumacher.
Ved siden av ham på første rad,
lagkameraten hans, David Coulthard, så McLaren starter i tet.
Mika Häkkinen starter fra pole position
for niende gang i tretten løp i år. Fem lys.
Kjør!
Häkkinen leder igjen.
Irvine kommer fra venstre.
Damon Hill har en god start og leder!
Damon Hill leder foran alle på La Source.
Schumacher kjører på utsiden, og han treffer Häkkinen.
Schumacher traff Häkkinen.
Siden Häkkinen var ute tidlig i løpet,
var dette en mulighet for Schumacher til å ta ti poeng
mens Häkkinen ikke kom til å få noen.
Det ville være nøkkelen i det som helt klart
ville bli en lang og jevn kamp om tittelen.
Hvis Michael Schumacher kan bli der han er nå,
tar han ledelsen i verdensmesterskapet med tre poeng.
Banen er full av vann.
De svære dekkene spruter vann, kaster vann i været. Om du kjører etter,
ser du ikke den andre bilen eller veikantene. Du ser ingenting.
Michael ledet klart.
Laget mitt sa til meg: "Lederen tar deg igjen med en runde."
Men i regnet ser du ikke.
Du har små speil, men med spruten kan du ikke se hvor den andre bilen er.
Så jeg ventet på at han skulle kjøre forbi ved Blanchimont,
som er en rask venstresving.
Vi må ikke glemme Coulthard under disse fæle forholdene.
Herregud! Schumacher treffer Coulthard og er ute av belgiske Grand Prix!
Kanskje han burde vært litt mer forsiktig med å prøve å passere ham!
Michael var definitivt passasjeren, kan man si, i den ulykken.
Det ville vært lett for Coulthard å slippe Michael forbi...
Men han gjorde ikke det. Han gjorde det vanskelig.
Jeg tror David slapp opp gassen.
Du gjør aldri det på våt bane, når førerne ikke ser hva som skjer.
Du tar ikke foten av gassen.
Og Michael traff ham.
...leder verdensmesterskapet.
Hva gjør han nå?
Han stormer ned, se på ham!
Han sier "Jeg skal til dommerne."
Han går til Coulthard.
Han skal krangle med David Coulthard.
Jeg visste at han var sint. Halsen hans var rød.
Og øynene hans... Laget holdt oss fra hverandre.
Vil du drepe meg, for faen?
Vi møttes i Bernie Ecclestones buss for å skvære opp.
Jeg sa til ham: "Jeg aksepterer min skyld i kollisjonen,
men du må også ta litt ansvar." Han sa: "Det er ikke sånn jeg ser det."
Jeg sa, "Men Michael, du krasjet i meg bakfra!
Jeg rygget ikke inn i deg."
Og det førte til en samtale der jeg sa
"Du tar vel feil noen ganger."
Og han tenkte på det en stund og sa "Ikke som jeg kan huske."
Forventningen og skuffelsen vokste.
SCHUMMY ER DEN ENESTE KONGEN
For folk tenkte bare
"Michael har kommet, så Ferrari vinner med én gang."
SCHUMMY FOR ALLTID
MICHAEL SCHUMACHER ER GUD
Så han kommer i 1996,
så '97, '98, '99.
Og på et tidspunkt lurer man på om Michael er føreren for oss
eller om vi skal ha en som Häkkinen?
SILVERSTONE I STORBRITANNIA 11. JULI 1999
Mika Häkkinen er i herlig form.
Vi hadde kvalifiseringen i morges,
og Mika Häkkinen var raskest, klart raskest,
i alle øktene.
Michael Schumacher var sju tidels sekund saktere
enn Mika Häkkinen i oppvarmingen i morges. Nest raskest.
Klar, ferdig, gå...
...på Silverstone!
Nå!
Forhjulet hadde knust cockpiten og var fortsatt et sted der inne.
Jeg kom meg ikke ut, og prøvde å dra ut beinet,
som satt fast.
Så jeg ligger der og merker at jeg blir rolig.
Og plutselig føler jeg at hjerteslagene blir svakere og saktere,
til de plutselig stopper helt.
Og jeg tenker: "Sånn føles det vel på vei opp."
Jeg husker jeg var hjemme.
Og han vinket bak alle lakenene for å si
"Hei, det går bra."
Det var et øyeblikk da jeg tenkte "Herregud!"
Men i det store og hele
hadde vi alltid kommet oss trygt gjennom løpene hans.
Derfor var jeg sikker på at han hadde noen engler
som holdt vakt over ham.
Jeg vet ikke om det er en beskyttelsesmur man setter opp rundt seg selv,
eller om det er fordi man er naiv.
Jeg vet ikke helt.
Men det falt meg aldri inn
at noe kunne skje med Michael.
På slutten av 1999 hadde de hatt fire sesonger,
vunnet noen løp, konkurrert godt,
men måtte fortsatt smøre seg med tålmodighet.
Nå begynte folk å lure.
Kommer det til å skje for Michael Schumacher og Ferrari?
Han visste at han var en vinner, at han var en mester.
Vi var sikre på at vi var nære,
men hadde ikke vunnet mesterskapet, og når det skjer, er det alltid tvil.
...det som har med meg å gjøre. Jeg har ingen mening om det,
og det er den naturlige situasjonen.
I første del av 2000-sesongen gikk ikke ting slik vi ville.
Og plutselig var vi midt i sesongen,
på et punkt der det var vanskelig å tro at vi kunne vinne.
Så vi stilte spørsmål ved kvaliteten på hele laget,
Michael også.
Vi måtte nå vinne hvert eneste løp.
Om vi ikke gjorde det, ville vi ikke bli verdensmestere.
MONZA I ITALIA 10. SEPTEMBER 2000
Nå gjelder det!
Schumacher leder. Häkkinen er på andreplass.
Michael Schumacher ser i speilet for å se om Mika Häkkinen er der.
Michael Schumacher vinner på Monza i Italia og tar innpå Mika Häkkinen
i verdensmesterskapet.
Dette er din 41. seier, som gir deg delt andreplass
med Ayrton Senna. Betyr rekordene mye for deg?
Ja. Det betyr mye for meg.
Beklager.
Takk, Michael.
Mika, de siste to løpene har Michael vært stor nok
til å innrømme at du hadde den raskeste bilen, McLaren.
Hadde Ferrari den raskeste bilen i dag?
Kan vi ta en pause?
SUZUKA I JAPAN 8. OKTOBER 2000
Spenningen er virkelig uutholdelig.
Jeg svetter på hendene.
Jeg forventer høy spenning hver eneste centimeter av banen.
Tittelkampen på Suzuka,
dette var hans fjerde siste dag i verdensmesterskapet.
Og det er nok det viktigste løpet i Schumachers Formel 1-karriere.
Ferrari visste hvor rask Mika Häkkinen var.
Han var ukomplisert, alt handlet om fart.
Han var utrolig, beundringsverdig rask.
Han mediterte nesten, med hodet bøyd, lukkede øyne
og tenkte seg gjennom løpet.
Michael Schumacher må vinne mesterskapet
for seg selv og for Ferrari.
Jeg tror Häkkinen, derimot, er helt avslappet.
Vi hadde tapt det siste løpet i 1997, 1998 og 1999.
Det samme kunne skje i 2000.
Følg med nå.
Fire lys, fem lys i japanske Grand Prix.
Start! Michael Schumacher skjærer rett over
og presser Mika Häkkinen mot kanten.
Men Häkkinen gjør det igjen!
Han har tatt ledelsen, som i fjor og i forfjor.
Dårlige nyheter for Michael Schumacher.
Det er Häkkinen, løpslederen,
som kommer til sin første pitstopp på slutten av runde 22.
Michael Schumacher leder selvsagt.
Og han vet at han må kjøre på hele denne runden.
Michael kjører inn. James, er du der?
Det er jeg, Martin. Jeg har funnet ut at Häkkinen
fylte drivstoff til 13 runder. Det er alt.
Det er 7,4. Litt mer drivstoff til Michael Schumacher.
Se på dette! Mika Häkkinen til høyre.
Og han holder seg foran Schumacher.
Status quo igjen.
McLaren-mekanikerne kommer ut for en pitstopp til.
Häkkinen ledet løpet.
Han ledet løpet en god stund.
Vi ventet på at pitstoppene skulle bli ferdige,
og jeg så på banen, og jeg så at Mika kom ut.
Häkkinen: 7,4.
De neste to rundene kan avgjøre japanske Grand Prix.
Nå er det pitstopp. James!
Han tok innpå Häkkinen med et halvt sekund denne runden.
Han ledet med 26,8 sekunder.
Pass på, Michael. Når du kommer ut, er han der.
Jeg skal snakke deg gjennom det. Du ser bra ut. Det ser bra ut.
Det ser fantastisk ut, Michael! Godt gjort. Fantastisk.
Bare hold den på veien nå.
Her kommer Michael Schumacher på banen,
og han er foran Mika Häkkinen!
Det tutes, for de er like glade i Ferrari i Japan som i de fleste andre land.
Kan de tro det?
Ut kommer Ferrari-mekanikerne
for å hylle sin helt, Michael Schumacher.
Michael, dette skal sendes. Hva føler du nå?
Faen!
Du er flott, Ross!
Alle sammen.
Herregud!
Faen. Vi greide det!
Takk! Gi Corinna et stort kyss fra meg.
Nå skal vi se glede. Se på det!
Michael!
Da han endelig fikk tittelen i 2000, ble alt presset han hadde på seg, borte.
Han følte ikke at han skyldte noen noe.
Han ga Ferrari verdensmesterskapet de hadde ønsket seg i over 20 år.
Og fra da av var alt en bonus.
Han kjørte med mer frihet etter det.
Han kjørte med hjertet. Han kjørte med lidenskap.
Han kjørte med en avslappet følelse:
"Jeg gjør det jeg elsker å gjøre, men jeg skylder ingen noe lenger."
Han gikk til et nytt nivå.
Det var veldig spennende å se på Michael på grunn av farten hans.
Det var en stil
som fordret 100 % konsentrasjon, 100 % fokus.
Å kjøre inn i en sving i 240 km/t
og stole på at talentet ditt får deg trygt gjennom,
det er en spesiell gave.
Michael fikk det naturlige talentet, farten, høyere enn noen andre.
Og det som var spesielt med Michael, er at han ikke kastet det bort.
Han gjorde alt han kunne for å utnytte sitt naturlige talent.
Michael var litt fryktløs, og det visste folk.
Ikke helt sikre på om de kunne utfordre ham og ta ham.
Michael tenkte ikke på det, for han kjente sine begrensninger,
og de andre tenkte "Dette er litt risikabelt" og gav opp.
Michael så man aldri gi opp.
Han var profesjonell, men viste oss at han hadde et hjerte.
Han hadde en leders karisma,
og det var hans store gave til oss.
Det var hans bidrag til Formel 1.
Michael Schumacher får sitt syvende verdensmesterskap i Formel 1
på en begivenhetsrik dag for Formel 1.
Dette er historie!
Han har vært idolet mitt siden jeg begynte å kjøre gokart.
Han har hatt stor innflytelse.
Racerføreren Michael Schumacher er min helt, min motivasjon for å vinne løp.
Sporten fascinerer meg,
og jeg kjenner andre racerførere, men det var ingen som ham.
Han utførte alt så vakkert.
Alt han gjorde, alt laget gjorde.
Å vinne på høyt nivå år etter år, er utrolig vanskelig,
og beviset på det er hvor sjelden det har skjedd.
Og det Schumacher og laget
oppnådde i perioden 2000 til 2004.
Å ikke gi noe til konkurrentene, ikke gi dem noe håp,
var helt utrolig.
Han ble uslåelig.
Folk ser tilbake på perioder med dominans
og ser på dem som en gullalder,
noe de var: fem verdensmesterskap på rad.
Folk kommer alltid til å huske det.
Da vi dro på løp med dem og så alt oppstyret,
så hvor mange som syntes han var flink og beundret ham,
syntes jeg det var helt topp.
Og jeg tenkte:
"Ja, det er faren min, jeg er glad han er faren min."
Jeg har stor respekt for pappa.
Jeg har alltid hatt det. Han har stor personlighet.
Når han går inn i et rom, blir alle stille.
Det er sånn jeg husker det. Og jeg var også en av de stille.
Men som jeg sa, helten min når han gikk inn i et rom.
Så jeg tenker, hver gang jeg ser på ham:
"Ja, det er sånn jeg vil være."
Styrke, total ro.
Jeg har bestemt meg, sammen med laget,
at jeg skal trekke meg tilbake fra racing.
Jeg vil takke familien min,
som alltid har støttet meg.
Og uten deres støtte, uten deres styrke til å overleve
i denne bransjen og denne sporten, og å prestere,
tror jeg det ville vært umulig. Og jeg kan ikke takke dem nok.
Jeg pensjonerte meg
fordi jeg ikke hadde lidenskap og motivasjon lenger. Jeg var sliten.
Han fant en annen type action.
Han satt ikke bare på sofaen.
Han måtte dra hit og dit,
gjøre dette og hint, det ene etter det andre.
Michael var rastløs.
For eksempel, hvis været er fint:
"Jeg kan hoppe i fallskjerm!" Ikke ett, men 24 hopp.
Etter at han forlot Formel 1, tenkte han "Hva skal jeg gjøre nå?"
Han spurte meg: "Hva skal jeg gjøre?" Jeg sa: "Kjøre rally med meg.
Jeg er ikke så flink til kartlesing, men jeg kan prøve." Han sa: "Nei!"
STUTTGART I TYSKLAND 25. JANUAR 2010
Jeg tror Michaels comeback handlet om personlig ønske og selvrealisering.
Han hadde ikke noe å bevise.
Men han følte at han trengte å kjøre,
og han måtte konkurrere og bli med på Mercedes-reisen.
Det var en ny fase, en helt annen tilnærming for ham.
Han innså at han kunne oppleve Formel 1 på en ny måte.
Å ikke lenger være med i kampen for verdensmesterskapet,
var spennende for ham.
Og han likte det til et visst punkt.
Jeg var aldri på hans nivå når det gjelder racerkjøring.
Men jeg vet at mot slutten av karrieren min,
det siste året, 37 år,
ble åpningene jeg kjørte mot, lukket før jeg kom frem.
Fordi jeg tror du bare blir gammel. Det er bare livets reise.
Vi bodde ofte i utlandet mellom løp, for det var for langt å fly tilbake.
Han sa ofte "Hva gjør jeg her? Jeg savner familien min. Hvorfor er jeg langt unna?
Jeg har innsett at det ikke er så viktig som før.
Min familie er viktigst nå."
MÉRIBEL I FRANKRIKE
Michael Schumacher, tidenes mest suksessrike F1-fører, er på sykehus.
29. DESEMBER 2013
Michael Schumacher er kritisk skadet nå.
Rett før det skjedde i Méribel, sa han til meg "Snøen er ikke perfekt.
Vi kan fly til Dubai og hoppe i fallskjerm."
Skjebnen er uforutsigbar.
Skjebnen hadde vanligvis vært snill mot Michael.
Men denne gangen ble han dessverre offer for en ulykke.
Den 29. desember 2013
ble livet til Michael og familien hans snudd på hodet.
Familiens liv endret seg helt, på et øyeblikk.
En far, en sterk leder,
med en så stor personlighet,
og det gikk i oppløsning på et øyeblikk.
Jeg har aldri…
...klandret Gud for det som skjedde.
Det var bare uflaks,
all uflaksen man kan ha i livet.
Det er alltid forferdelig å si:
"Hvorfor skjer dette med Michael eller oss?"
Men hvorfor skjer det med andre?
Jeg savner Michael hver dag, selvsagt.
Men det er ikke bare jeg som savner ham.
Barna, familien, faren, alle rundt ham.
Alle savner Michael,
men Michael er her.
Annerledes,
men han er her, og det gir oss styrke.
Vi er sammen.
Vi bor sammen hjemme.
Vi får terapi.
Vi gjør alt vi kan for å gjøre Michael bedre
og sørge for at han har det bra.
Og for å få ham til å føle familien vår, båndet vårt.
Og jeg gjør alt jeg kan, uansett hva som skjer.
Det gjør vi alle.
Når jeg tenker på fortiden nå,
er bildene som dukker opp i hodet mitt,
vanligvis av oss fire som har det gøy.
Jeg ser bilder av oss
som kjører en gokart på jordet.
Jeg ser bilder av oss der vi er ute
med ponni, sitter i vogna.
Veldig mange øyeblikk
som er fylt med glede.
Høydepunktet var alltid da han kom hjem.
Det var så fint, for han holdt ut med oss i timevis,
selv om han sikkert var veldig sliten.
Men det merket vi ikke.
Vi var bare glade for å ha ham hjemme.
Og siden ulykken...
...er de stundene, øyeblikkene
som jeg tror mange har med foreldrene sine,
ikke lenger til stede, eller i mindre grad.
Og for meg
føles det litt urettferdig.
Jeg tror at pappa og jeg,
vi ville forstå hverandre på en annen måte nå.
Bare fordi vi snakker samme språk,
motorsport-språket.
Og vi ville hatt mye mer å snakke om.
Og der er hodet mitt mesteparten av tiden.
Jeg tenker at
det ville vært så kult.
Jeg ville ofret alt for det.
Ja.
Vi prøver å fortsette som en familie
slik Michael likte det, og liker det fortsatt.
Og vi fortsetter med livet vårt.
"Privat er privat" som han alltid sa.
Det er veldig viktig for meg at han kan fortsette
å nyte privatlivets fred
så mye som mulig.
Michael beskyttet oss alltid, og nå beskytter vi Michael.
UTEN DEM VILLE IKKE DENNE FILMEN VÆRT MULIG
Tekst: HC