Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-ALKUPERÄISDOKUMENTTI
Kun alukset ovat keskellä merta -
ja esiintyy ongelmia,
he voivat heittää sinut laidan yli mereen.
Tämän dokumentin tekeminen on sinulle vaarallista.
Riskejä on paljon.
Jos pelkäät kuolemaa, lähde kotiin.
Nimeni on Ali.
Tuossa olen minä.
Ja niin kauan kuin muistan,
delfiinit ja valaat ovat kiehtoneet minua.
Pakkomielteeni mereen syntyi kuitenkin katseltuani dokumenttielokuvia -
sellaisilta ihmisiltä kuin Jacques Cousteau,
David Attenborough ja Sylvia Earle.
Heidän elokuviensa katseleminen avasi minulle aivan uuden maailman -
täynnä kauneutta, väriä ja elämää.
Unelmoin, että jonain päivänä tutkisin kukoistavia meriä,
kuten he tekivät.
Ottaisin kuvia aaltojen alla elävistä ainutlaatuisista eläimistä.
Valmistuttuani yliopistosta olin tehnyt dokumentteja,
mutta 22-vuotiaana olin valmis tekemään oman elokuvani siitä,
kuinka uskomattomia valtameret olivat.
Siellä asuu jopa 80 prosenttia Maan elämästä.
Koska valtaosa meristämme on yhä tutkimatonta aluetta,
valtameret olivat minulle ehtymätön inspiraation lähde.
Mutta pian aloitettuani projektin -
romanttinen näkemykseni merestä muuttui täysin.
…tällä viikolla rantautuneella valaalla oli vatsassaan yli 30 muovipussia.
Se on tämän lajin 29. valas joka rantautuu Euroopassa -
kahden viikon aikana.
Tämä on suurin rantautumisepisodi viimeisen…
…huuhtoutui rannalle.
Isossa-Britanniassa neljä muuta kuoli viime päivien rantautumisissa…
Kun alkoi tulla uutisia valaiden rantautumisista -
jopa Englannin kaakkoisrannikolla, jossa asuin,
minun oli pakko kohdata tarinan toinen puoli.
Tarina siitä, kuinka valtava vaikutus meillä on meriin.
Näiden eläinten rantautuminen vatsat täynnä muovia -
oli murskaavaa paitsi niiden uskomattoman älykkyytensä takia,
myös siksi, että ne auttavat pitämään koko meren elossa.
Kun delfiinit ja valaat menevät pinnalle hengittämään,
ne ravitsevat meren pieniä kasveja, kasviplanktoneja,
jotka imevät vuosittain neljä kertaa enemmän hiilidioksidia -
kuin Amazonin sademetsä,
ja tuottaa jopa 85 prosenttia hengittämästämme hapesta.
Maailmassa, jonka ongelmia ovat hiili ja ilmastonmuutos,
eläinten suojelu merkitsi koko planeetan suojelemista.
Ajattelin, että jos delfiinit ja valaat kuolevat,
myös valtameri kuolee.
Ja jos valtameri kuolee, kuolemme mekin.
Niin monien valaskuolemien myötä tulevaisuus näytti synkältä.
Muovi tunkeutui joka kolkkaan maailman merialueilla,
ja valtavat kelluvat jätekasat kerääntyivät keskelle valtamerta,
kuten Tyynenmeren jätepyörre.
Itse asiassa nykyään -
roska-autolastillinen muovia heitetään mereen joka minuutti -
liittyen yli 150 miljoonan tonnin joukkoon,
jotka lilluvat jo siellä.
Mutta tämä muovi hajoaa yhä pienemmiksi mikromuoveiksi,
joiden määrä ylittää Linnunradan galaksin tähdet -
ainakin viisisataakertaisesti,
ja tunkeutuu jokaiseen meren elävään olentoon.
Valtameristämme on tullut -
myrkyllinen muovikeitto.
Ja mikä pahinta, olin valtava osa ongelmaa.
Vaikka allekirjoitin vetoomuksia ja tilasin meren uutislehtiä,
en tehnyt mitään suojellakseni sitä, mitä rakastin.
Sitten tein jotain,
mitä kaikki itseään kunnioittavat Jacques Cousteau -wannabet tekevät.
Minusta tuli muovipoliisi.
Lahjoitin kaikkiin hyväntekeväisyysjärjestöihin.
Kävin rantojen siivouksissa -
ja kannoin aina uudelleenkäytettäviä ruokailuvälineitä ja juomapulloja.
Tehtäväni oli yksinkertainen.
Estää maailmaa käyttämästä muovisia hammasharjoja,
pillejä, ruokailuvälineitä, pulloja, laukkuja -
tai muuta kertakäyttöistä muovia.
Aioin lopettaa vasta kun viestini menisi perille.
Seaside Fish and Chips, voinko auttaa? -Kyllä. Olen Ali.
Mietin, vaihtaisitteko muovipillinne pois,
koska ne tappavat valaita ja merikilpikonnan poikasia.
Haloo?
Mutta se ei estänyt minua torjumasta tätä muoviruttoa.
Tämä on ensimmäinen ranta. Vain tunnin sisällä -
olen kerännyt kolme kokonaista pussia muoviroskaa.
Siellä on noutoruokapakkauksia, ruokailuvälineitä, pillejä, kaikkea.
Löysin jopa Nemon.
Seuraavalle rannalle.
Riippumatta siitä, missä rannalla kävin tai kuinka paljon keräsin,
muovia oli aina enemmän samoin kuin rantautuneita eläimiä.
Tehtyäni tätä kuukausia -
ja alettuani miettiä, oliko tämä paras tapa pelastaa meren elämä,
keksin tämän.
Japani on vahvistanut jatkavansa valaanmetsästystä,
ja vetäytyy Kansainvälisestä valaanpyyntikomissiosta.
Maan valaanpyyntikunta lähti Antarktikselle viime tiistaina.
Tokion mukaan se aikoo tappaa maailmanlaajuisesta kiellosta huolimatta.
Tähän uutiseen heräsin tänään.
Japanin hallitus haluaa jatkaa valaanpyyntiä Antarktiksella.
Tiesin, että delfiinit ja valaat kuolivat muoviin vahingossa.
En ajatellutkaan, että niitä pyydettiin tarkoituksellisesti alalla,
jonka luulin kuuluvan historian kirjoihin.
Tutkin asiaa,
ja huomasin, että kansainvälinen valaanpyynti kiellettiin 1986.
Kuitenkin useat maat ovat toimineet piilossa vuosia,
ja tunnetuin niistä on Japani.
Logistisesti oli haastavaa kuvata tai tehdä mitään -
Antarktiksen valaanpyynnille.
Mutta sain selville, että Japanin eteläosassa oli paikka,
jossa alan toimintaa pystyi yhä näkemään rannikolta.
Taiji-nimisessä paikassa,
jossa vuosittain yli 700 delfiiniä ja pientä valasta ajetaan poukamaan -
teurastettavaksi.
Halusin selvittää,
kuinka suuri uhka Japanin valaanpyynti oli verrattuna muoviin.
Järjestin tapaamisen aktivistin kanssa, joka on seurannut ongelmaa vuosia.
Mies nimeltä Ric O'Barry.
Japanin hallitus näkee paljon vaivaa varmistaakseen, etteivät ihmiset tiedä.
Jos menee sinne tietämättä, mitä tekee -
voi joutua pidätetyksi ja vankilaan pitkäksi aikaa.
He yrittävät päästä eroon ihmisistä, jotka vastustavat -
sotaa delfiinejä vastaan.
Kun tulee Taijiin, poliisi on heti kimpussa.
He ovat kimpussa hotellilla. He seuraavat kaikkialle.
On yakuza, oikeistolaiset, hallitus kalastajat, kaikki sinua vastaan.
Huonetta ja puhelinta kuunnellaan. Televisio itse asiassa valokuvaa sinua.
Mitä tapahtuu, kun menee Taijiin?
Voit olla varma, että kaikki tarkkailevat sinua ja miettivät:
"Kuinka pääsemme heistä eroon?"
Mutta jos on niin riskialtista mennä -
ja muutkin ongelmat vaikuttavat koko valtamereen,
kuten muovi, joka huuhtoutuu kaikkialle, miksi mennä Taijiin?
Taijissa kameran kanssa käyminen on erittäin tärkeää.
Jos emme voi korjata tätä, miksi puhua meren pelastamisesta?
Miten siihen pystyy, jos ei voi korjata tätä?
Tämä on jalkapallokentän kokoinen.
Pääni oli yhä täynnä kysymyksiä.
Metsästyksen alkaessa tiesin, että Taijin tapahtumien selvittäminen -
auttaisi ymmärtämään paremmin, kuinka pelastaa valtameri.
Joko jäisin kotiin keräämään roskia rannoilta,
tai ottaisin riskin ja selvittäisin, oliko merelle suurempikin uhka.
Hylkäsin kaikki muut projektini,
pakkasin kameralaukkuni, ylipuhuin kumppanini Lucyn mukaani -
ja tavoitteenani paljastaa, mitä merillemme oikeasti tapahtuu,
otin seuraavan lennon Japaniin.
ETELÄ-JAPANI
MERKITSEMÄTÖN POLIISIAUTO JA TAIJIN POLIISI
Mihin matkaatte tänään? -Tulimme juuri. Käymme vain alueella.
Loma?
Lomalla. Niin.
Aja varovasti.
Kiitos.
Mitä hittoa?
Siitä lähtien poliisisaattueet, salainen palvelu, peitepoliisit -
ja rannikkovartiosto seurasivat meitä kaikkialle.
Onko se poliisi?
Kyllä. Mennään takakautta.
Joten saavuin Taijiin, ja heti aamusta päätin lähteä satamaan.
Melko pian veneet alkoivat lähteä merelle.
Niitä oli yhteensä 13. Ne olivat poissa useita tunteja.
Ne palasivat muodostelmassa, ja pakoputkista tuli mustaa savua.
He paukuttivat vedessä pylväitä -
yrittäen pelästyttää delfiiniparven lähemmäs rantaa -
ja taktikoida ne poukamaan, jonka yläpuolella seison juuri nyt.
On mahdotonta nähdä, mitä tapahtuu.
Vesi roiskuu, ja ihmiset painivat delfiinien kanssa.
He eivät tahdo, että kuvaamme. Poliisi etsii meitä.
On todella vaikeaa yrittää kuvata tätä.
Taijin delfiiniajoja tuetaan edelleen,
meriviihdeteollisuuden rahoittamana.
Elävä delfiini on todella kallis.
Niinpä tuottoisaa on pyydystää nuoria delfiinejä ja valaita -
ja myydä niitä meripuistoihin.
Betonitankkeihin vangitseminen -
vie niiltä kaiken, mikä tekee elämästä elämisen arvoista.
Ne eivät voi tehdä mitään, mitä tarvitsee,
ja ne pakotetaan tekemään kaikkea, mitä ne eivät halua.
Olin koko elämäni ajan nauttinut meripuistoista,
mutten ollut kyseenalaistanut sitä, miten eläimet niihin päätyivät.
Nyt kun tiesin niiden olevan yhteydessä valaanpyyntiin,
vannoin, etten enää ikinä kävisi niissä puistoissa.
Mutta sama toistui Taijissa joka päivä.
Näimme veneiden lähdön, delfiinien sisäänajon,
ja parven väistämättömän vangitsemisen ja joukkoteurastuksen.
Yhä uudelleen ja uudelleen.
Pian olimme olleet Taijissa yli viikon -
mutta emme vieläkään ymmärtäneet, miksi he tappoivat niitä.
Koska kuolleet delfiinit eivät tee temppuja.
Lucy, näytä, mitä sait selville.
Olen tutkinut netissä olevaa dataa,
ja vuosina 2000–2015 jokaista vangittua delfiiniä kohti -
tapettiin ainakin 12 muuta. Siinä ei ole järkeä.
En tiedä, miksi he tappavat kaikki delfiinit.
Jos vuosittainen Taijin delfiiniajo tehdään vangitsemistarkoituksessa,
kysymys kuuluu: "Miksi tappaa delfiinit,
joita ei oteta vangiksi?
Ei ole mitään syytä teurastaa niitä. Delfiinilihalle ei ole markkinoita.
Miksi emme päästä niitä takaisin mereen?"
Vastaus siihen on tuholaistorjunta.
Kalastajat pitävät delfiinejä kilpailijoina.
Ne syövät liikaa kalaa, ja jos delfiineistä hankkiudutaan eroon,
he saavat lisää kalaa.
Perimmiltään näiden delfiinien teurastus on reaktio -
Taijissa tapahtuvaan liikakalastukseen.
Jos tämä oli totta, että delfiinejä syytettiin liikakalastuksesta,
meripuistojen boikotointi ei estäisi tätä.
Päätimme käydä tutkimassa paikallisessa kalasatamassa kivenheiton päässä Taijista.
Meille selvisi kuitenkin pian saavuttuamme,
ettei tämä ollut mikä tahansa kalasatama.
Ali.
Ali, mitä nyt?
Täällä on vain tonnikalaa. Tämä on tonnikalateollisuutta.
Olimme juuri törmänneet maailman suurimpaan tonnikalasatamaan,
joka laski maihin sinievätonnikalaa, maailman kalleinta kalaa.
Yksi näistä kaloista myytiin Tokion kalamarkkinoilla -
yli kolmella miljoonalla dollarilla.
Olin lukenut näistä kaloista.
Ne ovat kuin meren gepardeja, lämminverisiä,
ja kiihdyttävät nopeammin kuin Ferrari.
Mutta korkeiden hintojen takia ne kiihdyttivät ainoastaan -
sukupuuttoon.
Nykyään lajista on jäljellä enää alle kolme prosenttia.
Ne kukoistivat vielä vuosikymmeniä sitten.
Ei pelkkää sinievää, vaan kaikkea tonnikalaa.
Täällä on kaikkea. Tätä myydään ympäri maailmaa.
Tämä on 42 miljardin dollarin bisnes. Ja sitä uhkaa liikakalastus.
Tietenkin he syyttävät delfiinejä.
Tekosyy delfiinien tappamiseen liian kalan syömisestä oli valhe.
Todellisuudessa he tappoivat delfiinejä syntipukiksi liikakalastuksesta.
Siten he voivat jatkaa osallisuuttaan -
miljardien dollareiden tonnikalateollisuuteen -
ja pestä kätensä ympäristövastuusta.
Yksi maailman suurimmista tonnikalayhtiöistä -
kuului Mitsubishille,
joka hallitsee 40 prosenttia maailman uhanalaisesta sinievästä.
Koska he olivat Japanissa,
yllätimme heidät heidän pääkonttorillaan.
Mietin, voisimmeko tehdä haastattelun.
Kysyisimme, miksi yrityksenne tuhoaa uhanalaisen lajin -
ja miten se liittyy delfiinien tappamiseen.
Yhtiömme kieltäytyi, joten… -Niin.
Kaikista haastatteluista? -Kyllä, kaikista haastatteluista.
Meitä pyydetään sammuttamaan kamerat ja lähtemään heti.
Palattuani satamaan huomasin, ettei tonnikala ollut ainoa arvokas laji,
jota he pyysivät.
Haita oli kaikkialla,
ja niiden evät leikattiin pois.
Sammuta kamera.
Sammuta!
Kamera kiinni! -Mikset halua, että kuvaan?
Haineväteollisuus on usean miljardin dollarin ala,
ja usein -
vakavasti rikollista ja mafiamaisesti hallinnoitua.
He eivät halua ihmisiä nuuskimaan kameroineen,
koska he eivät halua hämärän toimintansa paljastuvan.
Haita ympäri maailmaa tapetaan niiden evien vuoksi.
Nämä evät kuljetetaan Aasiaan ja pääasiassa Kiinaan haineväkeittoon,
jota pidetään statussymbolina.
Sillä ei ole ravitsemuksellista arvoa, se ei maistu juuri miltään,
ja se voi maksaa yli sata dollaria kulholta.
Nähtyäni niin paljon eviä -
ja saatuani lähtöpassit satamasta kuvaamisen takia,
halusin vain tietää lisää.
Koska olimme selvittäneet kaiken delfiinien metsästyksestä Taijissa,
päätimme seurata haitarinaa ymmärtääksemme, mikä vaikutus -
tällä alalla oli maailman valtameriin.
Japanista meren toisella puolella on Hongkong,
joka tunnetaan myös haineväkaupunkina.
Löydämme katuja, jotka ovat täynnä hain eviä,
ja suuria määriä lasketaan rekoista joka kulmalla.
Yritimme kuvata eviä läheltä, mutta reaktio oli sama kuin aiemmin.
Mene! Ei!
Emmekö voi kuvata?
Lyötkö minua tuolilla?
Okei, me lähdemme.
Ei valokuvausta? -Ei.
Miksi? Miksi kuvaat?
Miksi otat kuvan?
Et kysynyt lupaa.
Poista kuva.
Poista ensin.
Hei!
Haineväkaupungissa kuvaaminen oli vaikeampaa kuin luulimme.
Nähdäksemme evät läheltä hankimme vakoilukamerat.
PIILOKAMERA
Vau.
Pelkäsin haita lapsena.
Ihmisten ei pitäisi pelätä haita meressä.
Heidän pitäisi pelätä, että meressä ei ole haita.
Hait pitävät valtameret terveinä.
Ne pitävät kalakannat terveinä. Ne pitävät ekosysteemit elossa.
Ne pitävät koralliriutat elossa.
Jos meillä ei ole näitä haita, jos ne evästetään sukupuuttoon,
merestä tulee suo. Ja ketkä kuolevat seuraavaksi?
Me.
Moni luulisi, että olen viimeinen, joka puolustaa haita.
Hai hyökkäsi kimppuun palveltuani 12 vuotta armeijassa.
Olin terrorisminvastaisessa harjoituksessa Sydneyssä,
ja härkähai hyökkäsi kimppuuni.
Mutta tieto hälventää pelon.
Opin haiden ahdingosta työskennellessäni -
haikuvausalalla viime vuosikymmenen aikana.
Hait olivat meren elämisen kannalta yhtä tärkeitä kuin delfiinit ja valaat.
Mutta ensimmäistä kertaa -
hait olivat vaarassa kuolla sukupuuttoon, meidän takiamme.
Sinievätonnikalan tavoin haipopulaatiot olivat jyrkässä laskussa -
kun sellaiset lajit kuten kettu-, härkä- ja vasarahait -
menettivät 80–99 prosenttia kannastaan vain viime vuosikymmenien aikana.
Se aiheutti myös muiden epätodennäköisten lajien kuoleman.
Olemme seuranneet merilintuja vuodesta 1950 lähtien,
ja merilintujen määrä on vähentynyt noin 70 prosentilla.
Jos katsoo, miten ne syövät, ymmärtää syyn.
Ne laskeutuvat vain kevyesti mereen -
ja poimivat pieniä kaloja pinnalta.
Merilinnuille paras ympäristö on siellä, missä saalistavat kalat ajavat -
syöttikalat pinnalle, josta tiirat saavat ne.
Kun saalistajat ylikalastetaan,
ne eivät enää aja parvia pintaan,
jolloin linnuille ei ole tarpeeksi ruokaa.
Kalakato maailman valtamerillä saa meidät kilpailemaan -
valaiden, delfiinien ja merilintujen kanssa saaliista,
mikä johtaa kantojen vähentymiseen entisestään.
Hait ovat supersaalistajia.
Ne ovat siis ruokaketjun huipulla.
Kutsun niitä ykköstasoksi.
Ne syövät kakkostasoa.
Ne syövät kakkostason sairaat ja heikot.
Kun ykköstaso poistetaan,
kakkostason kanta kasvaa liikaa.
Ja kakkostaso syö kolmostasoa.
Niiden kanta kasvaa liikaa. Ne tuhoavat ruokatarjontansa,
eli kolmostason. Kakkostasolla ei ole enää syötävää.
Kakkostaso katoaa ja kuolee sukupuuttoon.
Sama jatkuu ravintoketjussa alaspäin, aina pienimpiin eliöihin asti.
Kun puhumme haiden pelastamisesta ja siitä, miten tärkeitä he ovat,
vaikka ihmiset eivät välttämättä pidä niistä,
ne ovat avain valtamerten selviytymiseen.
Hait tappavat maailmassa keskimäärin kymmenen ihmistä vuodessa.
Vertailun vuoksi:
me tapamme 11 000–30 000 haita tunnissa.
Hullua on se,
että lähes puolet noista haista tapetaan kaupallisten kalastusalusten sivusaaliina.
Ne heitetään takaisin mereen jätteenä.
Sivusaalis tarkoitti muita merieläimiä, joita saatiin,
kun yritettiin pyytää kohdelajia. Olin järkyttynyt, kun kuulin,
että joka vuosi ainakin 50 miljoonaa haita tarttuu verkoihin näin,
vieretysten lempimereneläviemme kanssa.
Tutkimusten mukaan jopa 40 prosenttia kaikesta pyynnistä -
heitetään takaisin mereen sivusaaliina,
ja suurin osa kuolee ennen kuin ne pääsevät veteen.
Joten haineväkeiton lopettaminen on vain puolet kokonaiskuvasta.
Ongelmana on, että kalan syöminen on ihan yhtä paha,
jos ei pahempaa kuin evästysteollisuus,
koska evästysteollisuus pysyy tiukasti Aasiassa,
kun taas kaikkialla maailmassa syödään kalaa.
Viittaan sivusaaliisiin kalastus- teollisuuden näkymättöminä uhreina.
Teollisuus kutsuu sivusaalista "tahattomaksi pyynniksi",
mutta sivusaaliissa ei ole mitään tahatonta.
Se otetaan huomioon kalastustaloudessa.
Niissä kalastusyrityksissä, joiden sivusaaliista tiedämme enemmän,
luvut voivat olla huolestuttavia.
Esimerkiksi Islannissa yhden kuukauden kalastuksen aikana -
kalastusyritys pyysi 269 pyöriäistä,
noin 900 hyljettä neljästä eri lajista -
sekä 5 000 merilintua.
Ja se on vain yksi kalastusyritys pienessä osassa Islantia.
Kaikilla maailman valtamerillä sivusaalista tulee valtavasti.
Pahempaa oli se, että tämä tuhoisa kalastusyritys -
oli palkittu kestävistä kalastuskäytännöistä vuosien ajan -
juuri sen merkin toimesta, johon luotin ostaessani mereneläviä:
MSC:n sininen merkki.
Pyysin merkkejä jakavalta hyväntekeväisyysjärjestöltä haastattelua,
mutta en saanut vastausta.
Sillä välin huomasin, että paperilla oli jo yli sata erilaista kalastussäännöstä -
tällaisen sivusaaliin vähentämiseksi.
Mutta koska merellä oli yli 4,5 miljoonaa kaupallista kalastusalusta,
hallitukset olivat käytännössä luovuttaneet ongelman suhteen.
Ilmeisesti yksi valvova järjestö kuitenkin täytti tämän aukon lainvalvonnassa.
Vapaaehtoistyöryhmä, joka purjehtii ympäri maailmaa -
suojellakseen meren elämää ja tuodakseen rikolliset oikeuden eteen.
Merensuojeluryhmä, Sea Shepherd,
joka on upottanut 13 valaanpyyntialusta ja laitonta kalastusalusta -
sekä iskeytynyt viiteen muuhun vahingoittamatta yhtään ihmistä.
Menemällä henkilökohtaisesti lähelle merta tuhoavia teollisuuksia -
he ovat tehneet järkyttäviä löytöjä.
Yksi Sea Shepherdin viimeaikaisista löydöistä on,
että Ranskan rannikolla jopa 10 000 delfiiniä -
tapetaan sivusaaliina joka vuosi.
Se on siis kymmenen kertaa enemmän delfiinejä kuin Taijissa,
eikä kukaan tiennyt.
Tätä on jatkunut ainakin 30 vuotta,
koska Ranskan hallitus on onnistunut piilottamaan ongelman.
Ihmiset rakastavat delfiinejä, ja useimmat eivät tiedä,
että kalaa syödessään he tuomitsevat Ranskan delfiinikannan kuolemaan.
Yksi järkyttävimmistä asioista, mitä ei tajuta, on se,
että valaiden ja delfiinien suurin uhka on kaupallinen kalastus.
Yli 300 000 valasta ja delfiiniä tapetaan vuosittain -
teollisen kalastuksen sivusaaliina.
Entä kestävät merkit, kuten Dolphin Safe -tonnikala?
Me, jotka vietämme merellä yhtä paljon aikaa kuin minä,
tajusimme, että merkit peittävät usein, mitä merellä todella tapahtuu.
Saimme kiinni kalastusaluksia, jotka olivat teurastaneet 45 delfiiniä -
kahdeksan tonnikalan takia.
Se kalastusalus työskenteli delfiiniturvalliselle tonnikalalle.
Olin oppinut järkyttäviä asioita, mutta tämä oli aivan uskomatonta.
En voinut vahvistaa lukuja netissä,
ja epäilin Sea Shepherdin väitettä järjestöä vastaan.
Varmistaakseni asian päätin tavata merkin takana olevan järjestön:
Earth Island Instituten.
Mikä on delfiinien enimmäismäärä verkossa,
jolloin tonnikala ei ole enää delfiiniturvallinen?
Nolla. Yksi.
Joten yksi delfiini ja sitä on ulkona.
Voitteko taata, että jokainen purkki on delfiiniturvallinen?
Emme.
Kukaan ei voi.
Kun ollaan merellä, mistä tietää, mitä he tekevät?
Meillä on aluksilla tarkkailijoita.
Heitä voidaan lahjoa.
Odota. Ovatko tarkkailijanne merellä useinkin?
Säännöllisesti, ei.
Kukaan ei näe, tappavatko he delfiinejä vai eivät.
Mistä tietää, että se on turvallinen?
Varsinkin kun he maksavat merkin lisensioimisesta turvalliseksi.
He uskovat kapteenin sanaa.
He katsovat kapteenin lokia. "En tappanut delfiinejä."
"Selvä. Tässä merkkisi.
Se maksaa blaa-blaa-blaa."
Yritän ymmärtää paremmin.
Teillä on tarkkailijoita, mutta harvoin, ja heidät voidaan lahjoa.
Ette siis voi taata, että tonnikalanne on delfiiniturvallista?
Se on totta, siten järjestelmä toimii.
Mitä ihmisten pitää tehdä, jos he haluavat suojella delfiinejä?
Käskemme ostaa delfiiniturvallista tonnikalaa,
tonnikalaa, joka on Earth Island Instituten vahvistamaa.
Mutta turvallisuudesta ei ole takuuta.
Mikään ei voi taata sitä.
Jos turvallisuudesta ei ole takuuta, miksi sen nimi on "delfiiniturvallinen"?
Voimme hyvin taata, että se on delfiiniturvallinen.
Sanoit juuri, ettei siitä ole takuuta.
Siitä ei ole samaa takuuta kuin että -
maailma on joskus vaikea paikka.
Eturistiriita.
Se on eturistiriita. Minusta se on myös petos.
Joten tein töitä heille -
ja jätin sen. Tienasin yli 100 000 dollaria vuodessa.
Ilmainen henkivakuutus. Jotain, mitä en voi ostaa.
Lähdin heidän väärennetyn -
Dolphin Safe -merkkinsä takia. En halua liittyä siihen.
En voinut uskoa, mitä kuulin.
Kansainvälisesti tunnustettu meriruokamerkki -
oli täysin tekaistu, koska se ei taannut mitään.
Tässä vaiheessa aloin miettiä, mitä muuta peiteltiin.
Jopa ryhmät, jotka puhuvat merimuovista,
ovat haluttomia puhumaan muovista, joka on verkoissa ja pyydyksissä.
Kuulemme Tyynenmeren jätepyörteestä ja sanomme:
"Eikö olekin kamalaa? Vanupuikot ja muovipussit -
pyörivät Tyynenmeren jätepyörteessä."
Siitä 46 prosenttia on hylättyjä kalastusverkkoja,
jotka ovat paljon vaarallisempia merieläimille kuin muovipillimme.
Koska ne on suunniteltu tappamaan.
Miksi emme puhu siitä?
Mikseivät edes muovikampanjat puhu kalastuksesta?
Miten en ollut kuullut tästä aiemmin?
Alukset heittävät valtavan määrän köysiä ja naruja,
ja se oli valtava ongelma.
Maailman syrjäisimmissäkin paikoissa on nykyään kalastusvälineitä.
Kuin Hendersoninsaarella Tyynellämerellä -
ja Svalbardilla pohjoisella napapiirillä.
Kun tarkastelin lähemmin Britanniaan rantautuneita valaita matkani alussa,
huomasin, että kalaverkot olivat yleisin roska niiden vatsassa.
Tämä oli valas huoneessa, josta kukaan ei puhunut.
Opin myös, että pitkäsiimakalastuksen käyttämällä siimalla -
kietoisi maailman ympäri 500 kertaa joka ikinen päivä.
Vaikka maailmassa ei ole kalastusta, joka kohdistuisi merikilpikonniin,
kuusi seitsemästä merikilpikonnasta on joko uhanalainen tai uhanalainen.
Ei ilmastonmuutoksen takia, ei meren saastumisen takia,
ei meren muovien takia, vaan kalastuksen takia.
Mutta kukaan ei halua puhua siitä.
Jos tämä oli siis totta, miten en ollut kuullut siitä?
Kaikki näkemäni otsikot keskittyivät muovipilleihin.
Niinpä päätin katsoa tutkimuksia.
Maailmanlaajuinen tutkimus arvioi, että tuhat merikilpikonnaa kuolee -
muoviin vuosittain.
Kuitenkin pelkästään Yhdysvalloissa 250 000 merikilpikonnaa -
pyydetään, vahingoitetaan tai tapetaan kalastusaluksilla joka vuosi.
Jos yksi merikilpikonna pilli nenässään oli viraali,
miksei tämä ollut etusivun uutinen?
Kun menin johtavien merijärjestöjen verkkosivuille,
jotka torjuvat muovisaastetta, löysin sivuja, jotka rohkaisevat ihmisiä -
olemaan käyttämästä kaikkea teepusseista purukumiin.
Mutta missään ei sanota, mitä tehdä pyydysten suhteen,
jos he edes mainitsivat asiaa.
Sen sijaan muovipillit näyttävät vievän 99 prosenttia -
ryhmien huomioista, mikä oli vielä järkyttävämpää,
kun sain selville, että muovipillit olivat vain 0,03 prosenttia -
mereen joutuvasta muovista.
Tämä oli kuin yrittäisi pelastaa Amazonin sademetsän ja lopettaa hakkuut -
boikotoimalla hammastikkuja.
Se on pisara meressä.
Jos kalastusvälineet olivat valtava ongelma,
halusin tietää, miksi lempimuovijärjestöni -
ei puhunut siitä.
Joten mikä Plastic Pollution Coalitionin mukaan -
on suurin muovin lähde Tyynenmeren jätepyörteessä?
Mikromuovi.
Tyynenmeren jätepyörteestä löytyy enimmäkseen mikromuovia.
Viimeisin tutkimus osoitti,
että 46 prosenttia Tyynenmeren jätepyörteestä -
on yksistään kalastusverkkoja,
ja suurin osa muista roskista oli muunlaisia pyydyksiä.
Eikö se ole silloin suurin osa?
En sanoisi, että suurin osa pyörteen muovista on kalastusverkkoja.
Sitä on paljon. Se on sekoitus asioita.
Suurin osa tarkoittaa yli 50 prosenttia, ja kalastukseen liittyvä roska -
kasassa on yli 50 prosenttia. Eikö se ole suurin osa?
Kyllä. Jos se on lähes 50 prosenttia, se on…
Kyllä, muoviset kalaverkot.
Mitään muuta yksittäistä esinettä ei voida verrata samassa suhteessa.
Mutta musertavaa on se,
että ne ovat muovisia kalaverkkoja.
Voivatko ihmiset tehdä jotakin kalastusverkkoroskien estämiseksi?
Yksi asia, jonka voi tehdä, on eliminoida -
tai vähentää kalojen käyttöä,
ja antaa kantojen palautua.
Se eliminoisi yhtä paljon materiaaleja, joita käytetään kalojen hankkimiseen.
Tiedätkö, miksi tämä tärkeä viesti ei ole verkkosivustollanne?
En tiedä. Minä en tee verkkosivuja.
Olisi hienoa, jos puhuisit Diannalle.
Hän on perustaja, hän on ollut mukana. Hänellä on varmaan parempia vastauksia.
Jackie sanoi,
että yksi keino ratkaista valtava kalaverkko-ongelma meressä,
on kieltäytyä syömästä kalaa.
Mietin, miksi et ole kertonut tätä tärkeää viestiä verkkosivuillanne.
Kuluttajaviesti kalan syömisen vähentämiseksi?
Se ei ole aluettani, keskittymisalaani. Ymmärrän sinua.
Minulla ei ole aikaa. Meillä on tapahtuma. Sammuttaisitko kamerat? Kiitos.
En halua keskittyä siihen.
Minulla ei ole mielipidettä siitä.
Puhuin siitä, mitä ihmiset voivat tehdä kalaverkkoroskille meressä.
Jackie sanoi, että voisimme eliminoida tai vähentää kalan kulutusta.
Kysyin… -Ei hän niin sanonut.
Sanoi. -Ei sanonut.
…on eliminoida tai vähentää kalojen käyttöä.
Hän sanoi niin. -Hän ei käskenyt eliminoida kalaa.
En tiennyt, mitä oli tekeillä.
Miksi niin yksinkertainen kysymys sai sellaista vastustusta?
Ainoa vaihtoehtoni oli seurata rahaa.
Ja niin tein.
Ja totta kai, siellä se oli.
Tietenkään he eivät puhu kalastusverkoista.
Plastic Pollution Coalition -
on sama organisaatio kuin Earth Island Institute.
Samat ihmiset ovat Dolphin Safe -merkin takana,
jotka tekevät töitä kalastusalan kanssa myydäkseen lisää.
Siksi he eivät puhu siitä,
mikä aiheuttaa eniten muovisaastetta monin paikoin maailmaa.
On aivan oikein sanoa, että meidän on käytettävä vähemmän muovia.
Mutta vaikka yksikään gramma muovia ei päätyisi valtameriin -
tästä päivästä lähtien,
tuhoaisimme ne ekosysteemit silti,
koska ehdottomasti suurin ongelma on kaupallinen kalastus.
Se ei ole pelkästään paljon vahingollisempaa kuin muovisaaste,
se on paljon vahingollisempaa kuin öljyvuotojen saaste.
Deepwater Horizonin öljyvuoto Meksikonlahdella oli historian suurin.
Se ryöppysi valtavia määriä öljyä -
syväänmereen kuukausien ajan.
Kaikki olivat järkyttyneitä villieläinten kuolemista rannoilla -
öljyn läikkyessä rantaan.
Mutta itse asiassa Meksikonlahden kalastusteollisuus -
tuhosi enemmän eläimiä päivässä -
kuin öljyvuoto kuukausien aikana.
Koska suuret alueet olivat kiinni kalastukselta,
koska öljy oli saattanut pilata ne,
meren elämä itse asiassa hyötyi Deepwater Horizonin öljyvuodosta,
koska se sai hengähdystauon kalastuksesta.
Minun on vaikea hyväksyä, että kalastaja pienessä veneessään -
voisi aiheuttaa kaiken tuon tuhon. -Niin.
Mikä on siis homman nimi?
Kalastusteollisuudesta on kuva,
joka on iskostettu syvälle mieliimme lapsuudesta asti.
Pieni punainen vene -
puskuttaa kimmeltävän meren yli -
kapteeni Birdseye ruorissa -
valkopartallaan, sinisillä silmillään ja kalastajan hatussaan.
Ja oikeasti se on tietenkin -
kuolemankone.
Tämä on erittäin tehokas -
teknologinen kone.
Meillä on äärimmäisen tehokkaita laivoja,
valtavia kalastusaluksia,
joiden tarkoitus on siivota eläimet,
jotka ovat koko meren ruokaketjun perusta,
kalat.
Vaikka tunsin viimein olevani oikealla tiellä,
en voinut olla turhautumatta siitä,
että jatkuva median huomio muoville ja fossiilisille polttoaineille -
veivät huomion toimialasta, josta emme kuule mitään,
jolla on paljon suurempi vaikutus mereen.
Kaivaessani syvemmälle huomasin, että tämä oli totta -
myös koralliriuttojen suhteen.
Tutkijat ennustavat 90 prosentin riuttojen menetyksen vuoteen 2050 mennessä,
ja ainoa yleinen narratiivi riuttojen kuolemalle oli ilmastonmuutos.
Tuskin kukaan puhui siitä, että kalat olivat elintärkeitä -
korallien hengissä pysymiselle.
Koralliriuttojen ekosysteemi -
perustuu vahvasti kierrätykseen.
Kun nämä eläimet ulostavat, se on ruokaa koralleille.
Kun kalastajat tulevat kalastamaan, kala ei ole ainoa, joka kärsii,
vaan kalan veteen vapauttamat tuotteet ovat koralleille ruokaa,
ja ravinteet niiden korvaamiseksi ja uudelleen kasvattamiseksi menetetään.
Kalastuksesta on tullut monien riuttojen suurin uhka.
Lähi-idästä Karibialle, jossa 90 prosenttia suurista kaloista,
jotka menestyivät siellä vuosituhansia, ovat nyt kadonneet.
Valtameremme olivat selvästi käännekohdassa,
ja tarvitsin varmoja vastauksia.
Halusin puhua luonnonsuojelijoille, jotka olivat eläneet meren suojelemiselle.
Aloitin tapaamalla elävän legendan -
ja yhden kaikkien aikojen suosikkisankareistani.
Olen Sylvia Earle, meritutkija.
National Geographicin tutkimusmatkailija,
Mission Bluen perustaja,
Deep Ocean Exploration and Researchin perustaja.
Olen siis nähnyt muutoksia vuosien mittaan.
Olen todistanut valtameren ehkä suurimman löytökauden,
mutta samalla suurimman menetyksen aikakauden.
1900-luvun puolivälistä lähtien ihmiset ovat onnistuneet -
poistamaan valtamerestä valtavia määriä villieläimiä.
Arvion mukaan 2000-luvun puolivälissä,
jos jatkamme luonnonvaraisten kalojen pyytämistä tällä tasolla,
kaupallista kalastusta ei enää ole, koska kalaa ei riitä.
Keskellä Pohjanmerta 1830-luvulla -
tyypillinen kalastusvene kykeni saamaan -
yhden tai kaksi tonnia ruijanpallasta päivittäin.
Nykyään kokonainen kalastuslaivasto -
saa kaksi tonnia ruijanpallasta kokonaisen vuoden aikana.
Se tarkoittaa, että ruijanpallasta on nykyään yli tuhat kertaa vähemmän -
kuin silloin.
Käymme sotaa meriä vastaan.
Jos voitamme tämän sodan, menetämme kaiken,
koska ihmiskunta ei voi elää planeetalla kuolleen meren kanssa.
Kalastuksen teollistuminen on se ongelma.
Tuhoamme kaiken nopeaa vauhtia.
Kaupallinen kalastus oli pohjimmiltaan -
villieläinten salametsästystä massiivisella tasolla.
pyytäen 2,7 biljoonaa kalaa joka vuosi,
tai tappaen jopa viisi miljoonaa joka minuutti.
Mikään muu teollisuus ei tappanut -
läheskään yhtä paljon eläimiä kuin tämä kauppa,
puhumattakaan villieläimistä, joista tuskin tiedämme.
Tämä on johtanut globaalien kalakantojen -
romahtamisen joissakin tapauksissa lähes sukupuuttoon.
Ehkä yksi järkyttävimmistä faktoista -
tuli yhdeltä maailman johtavista kalastusasiantuntijoista, joka arvioi,
että jos kalastus jatkuu nykyisellään,
näemme käytännössä tyhjät valtameret vuoteen 2048 mennessä.
Mitä enemmän opin, sitä musertavampaa siitä tuli,
sillä aloin ymmärtää, miten kytköksissä jokainen laji oli keskenään,
ja mikä rooli niillä oli meren kemian ylläpitämisessä -
sekä planeettamme ilmakehään.
Se kuulostaa ällistyttävältä,
mutta se voima. kun eläimet liikkuvat ylös ja alas -
vesipylvään läpi,
sekoittaen sitä,
on yhtä suuri kuin tuuli, aallot,
vuorovesi ja merivirrat yhdessä.
Tällä on valtava vaikutus meren fysiikkaan,
kemiaan ja biologiaan.
Tämä myllerrys meressä -
voi olla yksi keino, jolla valtameret imevät lämpöä ilmakehästä.
Kun eläimet uivat vesipatsaan läpi,
se saa lämpimämmän pintaveden laskeutumaan alempana olevaan kylmään veteen.
Vaikka tutkimusta tarvitaan lisää,
meren elämän tuhoaminen voi häiritä tätä prosessia -
ja myötävaikuttaa merilämpötilojen nousuun.
Lopputulos:
valtameret ja niiden elämä -
ovat tärkeämpi osa ilmastoa kuin odotimme.
Ja käy ilmi,
että valtamerien elämä on ehdottoman tärkeää -
hiilin pääsyn estämisessä ilmakehään.
Ymmärrämme, että puiden säilyttäminen tai istuttaminen -
auttaa hiiliyhtälöä,
mutta mikään ei ole tärkeämpää kuin eheyden säilyttäminen -
valtamerijärjestelmissä.
Nämä isot eläimet, jopa pienet, sitovat hiiltä.
Ne eristävät sitä upotessaan meren pohjalle.
Meri on planeetan suurin hiilinielu.
Jos haluaa puuttua ilmastonmuutokseen, ensimmäinen asia on suojella merta.
Ratkaisu on helppo. Annetaan sen olla.
Teen aina vertauksen avaruusalukseen.
Maa on avaruusalus. Se on matkalla galaksin ympäri.
Siinä menee 250 miljoonaa vuotta.
Kaikissa avaruusaluksissa on elämää tukeva järjestelmä,
joka tarjoaa meille ruokaa, ilmaa ja säätelee ilmastoa ja lämpötilaa.
Sitä järjestelmää johtaa maan asukkaiden ryhmä.
Miehistöä voi tappaa rajallisen määrän ennen kuin kone -
alkaa rikkoutua, moottorit loppuvat.
Ja juuri niin tapahtuu nyt, me tapamme miehistön.
Yksi tämän avaruusaluksen tärkeimmistä miehistön jäsenistä -
oli merikasvit.
Hehtaaria kohden rannikkokasvit voivat varastoida 20 kertaa enemmän -
hiiltä kuin metsät maalla.
Itse asiassa 93 prosenttia maailman hiilidioksidista -
on sidottu mereen meren kasvillisuuden, levän ja korallien avulla.
Vain yhden prosentin menetys tätä ekosysteemiä -
vastasi 97 miljoonan auton päästöjä.
Jos kalan vienti merestä jatkuu,
se on käytännössä meriemme hakkuuta.
Emme ainoastaan poista kaloja,
mutta niiden poistomenetelmät tuhoavat elinympäristöjä ja ekosysteemejä.
Ja lisäksi siellä se on poissa silmistä, poissa mielestä.
Troolaus oli kaikkein tuhoisin kalastusmuoto.
Suurimmat trooliverkot ovat niin suuria,
että ne voivat niellä kokonaisia katedraaleja tai 13 jumbosuihkukonetta.
Verkot vetävät painoja alhaalla -
arpeuttaen merenpohjaa, joka oli aikoinaan täynnä elämää,
jättäen jälkeensä ainoastaan karun joutomaan.
Tämä oli kuin raivaisi koskematonta Amazonin sademetsää,
mutta paljon pahempaa.
Joka vuosi menetetään 25 miljoonaa hehtaaria metsää.
Se vastaa 27 jalkapallokentän menettämistä minuutissa.
Troolaus kuitenkin pyyhkii arviolta 3,9 miljardia hehtaaria -
joka ikinen vuosi.
Tämä vastasi 4 316 jalkapallokentän menettämistä joka ikinen minuutti.
Jos sen laskee vuodelle,
se vastasi maa-alueen pyyhkimistä -
Grönlannista, Norjasta, Ruotsista, Suomesta,
Tanskasta, Britanniasta, Saksasta, Ranskasta, Espanjasta,
Portugalista, Italiasta, Turkista, Iranista, Thaimaasta -
ja Australiasta yhdessä.
Missä isot ympäristöryhmät ovat? Mikseivät he tutki tätä tarkkaan?
Sehän on päivänselvää.
Se on aivan päivänselvää.
Se on kalastusteollisuus,
joka tuhoaa kalat ja muun elämän meressä.
Kuinka paljon ilmeisempää sen pitää olla?
Silti he ovat suurimmaksi osaksi hiljaa.
He eivät puhu sitä vastaan.
He eivät tarkoituksella ota huomioon kaikkein tärkeintä asiaa.
Monien tutkijoiden mielestä -
suojelemme nyt noin 30 prosenttia merestä.
Mutta todellisuudessa suojelemme nyt viittä prosenttia merialueista.
Se on harhaanjohtavaa, koska yli 90 prosenttia -
suojelluista merialueista sallii yhä kalastuksen.
Todellisuudessa alle prosentti meristämme on säänneltyjä.
Hallituksilta kuullaan paljon näistä suojelualueista.
Yhdeltä hallituksen ministeriltä kysyttiin:
"Minkälaista lisäsuojelua annatte tälle kyseiselle suojelualueelle?
Suojeletteko sitä teolliselta kalastukselta?" "Emme."
"Suojeletteko sitä öljynporaukselta?" "Emme."
"Miltä sitten suojelette sitä?"
"No, asetamme lisää rajoituksia merikajakoimiselle."
Oikeastiko? Kajakoimiselle?
Eikö hän muuta keksinyt?
Se on täysi häpeä.
Koska kalastukselta suojeltuja merialueita ei ollut -
ja maailman kalakannat olivat romahduksen partaalla,
aloin kyseenalaistaa,
voisiko kestävää meriruokaa ollakaan.
Olen etsinyt todella pitkään ja hartaasti esimerkkiä siitä,
missä luonnonvaraisen luonnon poistaminen on kestävää.
Sellaista ei ole olemassa.
On vaikea sanoa:
"Joillakin alueilla kalastus käy, toisilla ei."
Koska kuka vetää rajan?
Mistä tietää, onko kala laittomasti pyydetty -
vai onko se kalastettu kestävällä tavalla?
Ei sellaista olekaan. Se on mahdotonta. Ei ole olemassa kestävää kalastusta.
Kalaa ei ole tarpeeksi.
Kaikki on nyt kestävää.
Ei ole. Se on vain markkinointilause.
Etkö ole samaa mieltä järjestöjen kanssa,
jotka suosittelevat syömään kestävää meriruokaa meren suojelemiseksi?
Olen täysin eri mieltä.
He yrittävät vedota isoon massaan. He haluavat kalaa syövien ihmisten tuen.
Tämä oli ongelma, kun olin Sierra Clubin johtaja.
He eivät halunneet vastustaa metsästystä, kalastusta tai lihansyöntiä.
He pelkäsivät menettävänsä jäsentukensa.
Moni ei ole kiinnostunut ongelman ratkaisemisesta -
vaan sen hyödyntämisestä.
On paljon ryhmiä. Ilmastonmuutos, luonnonsuojelu…
Se on bisnestä. Se on hyvän olon bisnestä.
Katsoin Oceanan verkkosivuja.
He olivat maailman suurin merensuojeluryhmä,
mutta merenelävien kulutuksen vähentämistä tai lopettamista ei mainittu.
Sen sijaan järjestö suosittelee,
että yksi parhaista keinoista pelastaa kalat oli syödä kalaa.
Oceana puhui kestävän kalastuksen puolesta,
joten tapasin ryhmän, jotta he selittäisivät, mitä se tarkoitti.
Mitä kestävä kalastus tarkoittaa? Kuka sen määrittelee?
Vaikea kysymys.
Kestävää…
Kestävyyttä ei ole määritelty tarkoin.
Kalastukselle ei ole tarkkaa kestävyyden määritelmää.
Eikö ole hämmentävää sanoa "syö kestävää kalaa",
jos sille ei ole yleistä määritelmää?
Ehdottomasti.
Ei, kuluttaja ei voi arvioida nyt, mikä kala on kestävää, mikä ei.
On paljon neuvoja,
mutta on totta, että kuluttaja ei voi tehdä tietoista päätöstä.
Jos kukaan ei tiedä, mitä se tarkoittaa,
eikö olisi tehokkaampaa vähentää, tai lopettaa merenelävien kulutus?
Eikö se olisi parasta merta ajatellen?
Tuo on…
Kysymykseen on vaikea vastata syvällä pohdinnalla,
kun on näin vähän aikaa miettiä, eikö?
Meillä ei ole kantaa siihen. Meiltä ei ole kysytty tuota kysymystä.
Se olisi vain verkkosivuilla. Tyyliin: "Ensimmäinen asia, mitä voit tehdä:
vähennä kalan kulutusta." Jotain sellaista.
Lähdin sieltä uskoen ryhmään vähemmän kuin sisään astuessani.
Olin pettynyt, etteivät he pystyneet vastaamaan yksinkertaiseen kysymykseen.
Ehkä yhteys viranomaisiin vastaisi kysymykseeni paremmin.
Sitä kuitenkin suositeltiin Oceanan nettisivuilla toisena asiana.
Menin suoraan huipulle ja sain harvinaisen tapaamisen -
kalatalous- ja ympäristöasioista vastaavan komissaarin kanssa,
joka hyväksyi vastikään lain kieltää kertakäyttömuovit.
Mikä on kestävän kalastuksen määritelmä?
Kuvittele, että sinulla on rahaa pankissa,
sinulla on pääomaa laittaa, en tiedä, sata euroa pankkiin.
Se sata euroa, joka on pääoma,
antaa sinulle korkoa.
Kunhan käytät vain korkoja -
koskematta pääomaan,
sitten se on kestävyyttä.
Kun alkaa viedä myös pääomaa,
alkaa kestämättömyys.
Taloudellista vertauskuvaasi käyttäen valtameret eivät ole vain velkaa,
ne ovat suuressa taantumassa. Eikö meidän pitäisi lopettaa tuhlaaminen?
Emme tietenkään voi mennä toiseen äärimmäisyyteen ja sanoa:
"Ainoa ratkaisu on olla kalastamatta."
En usko, että voimme tehdä niin.
Mutta hallituksesi ryhtyy äärimmäisiin toimiin -
kertakäyttöisen muovin kieltämiseksi, kun kalastus aiheuttaa enemmän tuhoa.
Miksi kalastusala saa tässä erityiskohtelua?
Kyllä. Minun ajatukseni ei ole lopettaa kalastusta.
Minun ajatukseni on harjoittaa enemmän kestävää kalastusta.
Enemmän kestävää kalastusta, eli jotain, mikä ei toimi,
ja mitä ei voi edes määritellä.
Jäin miettimään, koska selkeää määritelmää ei ollut,
mikä rooli jäi kestävän sertifioinnin ryhmille, kuten MSC:lle,
joista en ollut kuullut edelleenkään.
Tarkoitatko Marine Stewardship Councilia? Voi luoja.
Laitat minut puhumaan Marine Stewardship Councilista.
Kuinka paljon haluan sanoa? Heillä on sertifioituja kalastusyrityksiä,
jotka tuottavat hämmästyttävän paljon sivusaalista.
Niitä ei huomioida, koska tappotasoa pidetään "kestävänä".
Mutta ei kuluttaja sitä hae.
He haluavat tietää, ettei merinisäkkäitä tapeta -
eikä merilintuja teurasteta, jotta he saavat kalaa lautaselleen.
Purkin merkki ei ole joissain tapauksissa yhtään minkään arvoinen.
He saavat sen näyttämään siltä,
että toisaalta kestävästi tuotetun lohen syöminen -
olisi parempi kuin sinievätonnikalan tappaminen.
Se luo oikeutuksen kuluttajan silmissä.
Sama kuin sanoisi, että jääkarhun ampuminen on kestävämpää -
kuin pandan ampuminen.
Todellisuudessa kumpikaan ei ole kestävää, eikä kumpikaan ole oikein.
Luuletko, että on mahdollista haastatella MSC:tä jossain vaiheessa?
En usko, että se onnistuu.
Toimistossa ei ole ketään. Nyt on paljon konferensseja.
Kun haastattelupyyntömme hylättiin monta kertaa puhelimitse,
päätimme käydä pääkonttorissa.
Hei, nimeni on Ali.
Olen yrittänyt järjestää haastattelua kuukausia,
ja minulla on vain kysymyksiä kestävästä kalastuksesta.
Voisiko joku puhua nopeasti?
Meidät ohjattiin odotushuoneeseen, kun he etsivät jonkun puhumaan meille.
Henkilökunnan vaihdettua paniikkikatseita puolen tunnin ajan -
meitä pyydettiin lähtemään.
MSC vedätti minua taas.
Maailman suurin mereneläviä edustava järjestö -
ei halua puhua kestävästä meriruoasta.
Ainoa jäljellä oleva keino oli yrittää seurata rahaa.
Valtava eturistiriita löytyikin pian.
Yksi MSC:n perustajista oli Unilever, tärkeä merenelävien vähittäiskauppias.
Vaikka lukemattomat kalastusalueet olivat selvästi ehtyneitä ja tuhoisia,
löysin vain pari,
joille ei ollut myönnetty sertifikaattia yli 20 vuoden aikana.
Mutta järkyttävintä oli, että yli 80 prosenttia -
lähes 30 miljoonan punnan vuosituloista -
tuli heidän logonsa lisensioimisesta meriruokaan.
Mitä enemmän sinisiä merkkejä he jakoivat, sitä enemmän he ansaitsivat.
Minä ainakaan en voinut enää luottaa näihin etiketteihin.
Itse asiassa -
myös muut yritykset säännellä alaa olivat epäonnistuneet.
Hallituksen tarkkailijoita,
joiden tehtävänä on valvoa alusten kalastustoimintaa,
murhataan merellä,
heitetään yli laidan, kuten kävi Keith Davisille.
41-vuotias amerikkalainen tarkkailija,
joka katosi viime vuosina Perun rannikolta jäljettömiin.
Papua-Uudessa-Guineassa 18 tarkkailijaa katosi -
vain viiden vuoden aikana.
Filippiineillä vuonna 2015 -
tarkkailija nimeltä Gerlie Alpajora -
sai tappouhkauksia laittomasta kalastuksesta pidätetyn miehen perheeltä.
Pian sen jälkeen aseistetut miehet tulivat hänen kotiinsa -
ja hänet murhattiin kylmäverisesti päälaukauksella,
hänen kahden poikansa edessä.
Kalastusrikollisuutta on tarkasteltava -
kansainvälisen järjestäytyneen rikollisuuden yhteydessä.
Laittoman kalastuksen takana ovat samat rikollisryhmät,
jotka ovat huumekaupan, ihmiskaupan ja muiden rikosten takana.
Jos sekaantuu heidän asioihinsa, vaarantaa oman henkensä.
Mutta älä ylläty siitä, kuinka pitkälle hallitukset menevät -
estääkseen sinua paljastamasta taloudellista toimintaa,
jota he tukevat merellä.
Tuki on veronmaksajien rahoja, jotka annetaan teollisuudelle -
tuotteen tai palvelun hinnan pitämiseksi keinotekoisen alhaisena.
Yhä useammissa maissa kului enemmän rahaa -
kuin mitä saadun kalan arvon oli.
Joten jos ei syö kalaa,
tukee silti kalastusta,
koska maksaa siitä veroissa.
Joten jos sitä miettii, on järkyttävää,
että tuemme kalastusalaa -
noin 35 miljardilla dollarilla,
joka on sama summa kuin YK:n mukaan tarvitaan maailman nälän torjumiseen.
Tuet aloitettiin alun perin keinona varmistaa ruokaturva.
Ironista kyllä, ne ovat nykyään syynä puuttuvaan ruokaturvaan -
monilla kehittyvillä alueilla.
Euroopan Unionin kalastus Länsi-Afrikan kaltaisissa paikoissa -
perustuu Euroopan Unionin tukeen.
Paikalliset yritykset eivät tällöin voi kilpailla -
Euroopan Unionin taloudellisen mahdin kanssa.
Se on vain jatkoa Afrikan mantereen ryöstölle.
Nämä intensiiviset kalastustoimet eivät vain pyyhkineet kaloja,
ne myös tuhosivat talouksia.
Yhdysvalloissa -
jopa yksi kolmesta tuodusta luonnonvaraisesta kalasta -
oli pyydetty laittomasti, ja siten myytiin laittomasti.
Se on varastettu useimmiten tarvitsevista maista,
joissa soditaan nyt kaloista.
Yksi syy Somalian pahamaineisiin merirosvoihin,
joita pelätään kaikkialla maailmassa, oli laiton kalastus.
He olivat kerran nöyriä kalastajia, joka yrittivät ruokkia perheensä.
Mutta kun Somalia ajautui sisällissotaan, ulkomaisia laittomia kalastusaluksia,
nykyisten merien oikeat merirosvot,
tunkeutuivat heidän vesilleen ja alkoivat viedä kalaa.
He veivät tehokkaasti ruoan heidän suustaan,
joten Somalian kalastajat eivät voineet muuta kuin siirtyä toiseen työhön.
Tämä Afrikan rannikon ryöstö tapahtui kuitenkin maanosan toisella puolella.
Ja Sea Shepherdilla oli rohkea tehtävä lopettaa se -
tehden yhteistyötä hallitusten kanssa jäljittäen ja pidättäen laittomat alukset,
Liberian kaltaisissa paikoissa.
Matkustusvaroituksista huolimatta päätimme liittyä Sea Shepherdeihin -
lähestyäksemme ongelmaa etulinjassa.
Meillä on lähinnä kansainvälisiä aluksia, jotka tulevat maista,
joissa he ovat tuhlanneet omat kalakantansa.
He yrittävät kaikin tavoin korvata sen -
ja käyttävät entistä kehittyneempää teknologiaa kasvattaakseen saalistaan.
Kansainväliset alukset saapuvat tänne ja joko kalastavat laittomasti…
Ne pyytävät valtavia määriä, joten se on kuin kultakuume.
Rannikkovesistämme oli tullut -
kaikkien omaisuutta, kunnes aivan hiljattain -
päätimme kiinnittää asiaan huomiota -
ja yrittää valvoa sitä.
Kun me armeijassa lähdemme näihin operaatioihin,
olemme hälytystilassa. Tiedämme, että se on merirosvousta.
Se on siis vaarallinen operaatio.
LIBERIAN VESILLÄ - 108 MERIPENINKULMAA MERELLÄ - LAITTOMAN KALASTUKSEN VARTIOINTI
Saapuessamme kävi selväksi, miksi Länsi-Afrikan valtamerialueet -
olivat suojelun arvoisia.
Se oli yksi viimeisimmistä elämän kulmakivistämme merissämme.
Se vilisi kaikenlaisia harvinaisia ja ihmeellisiä villieläimiä.
Lukemattomat lajit matkustivat Atlantin valtameren halki -
löytääkseen itsensä näiltä vesiltä.
Turvapaikka paritteluun ja syömiseen.
En ollut koskaan nähnyt elämää niin lähellä harmoniaa ja tasapainoa.
Mutta eräs toinenkin laji -
matkusti näille vesille, hyvin eri tarkoituksessa.
Pian näimme, miten Sea Shepherd -
ja rannikkovartiosto jäljittivät ja nousivat kalastusaluksiin.
Lajit, joita en ollut nähnyt eläessäni,
kuolivat verkkoihin ennen kuin pystyin arvostamaan niitä.
Mutta näytös jatkui kannen alla,
jossa selvisi, että nämä alukset olivat pikemminkin kelluvia teurastamoja.
Tämä on vain yhden nuotta-aluksen ruuma.
Ja tämä on vain jäävuoren huippu, koko alus on täynnä näitä.
Kaloja voi olla satoja tuhansia.
Näille aluksille pääseminen vaatii melkein sotilasoperaation.
He voivat kalastaa ei-kestävällä tavalla ja myydä tämän sertifioituna.
Joten en ymmärrä, miten kestävää kalastusta koskevaa lakia voisi valvoa -
kaikkien laivojen ollessa näin kaukana merellä.
En käsitä, miten se olisi mahdollista.
LIBERIAN VESILLÄ KLO 3.30
Laiton kalastus kukoistaa yöaikaan pimeyden viitan alla.
Alukset tulevat muiden maiden vesille varastamaan kaloja huomaamatta.
Se oli myös Sea Shepherdin parasta työaikaa.
Nousemme alukseen. Se on tehtävä mahdollisimman pian.
Kuittaan.
Sea Shepherd huomasi juuri veneen horisontissa.
Se on tutkassa.
Se voi olla laiton kalastusalus. Se selviää pian.
Alus oli kiinalainen troolari.
Ruumassa oli valtavia määriä laittomasti pyydettyä kalaa.
Alus pidätettiin ja sakotettiin.
Se oli vain yksi voitto,
mutta se lähetti selkeän viestin muille aluksille,
että laittomille teoille oli nyt todellisia seurauksia.
Ollessani yhä kalastusaluksella auringon noustua -
sen valmistautuessa satamaan paluuseen, näin miehiä soutamassa alusta kohti.
Muistin puolustusministerin merirosvovaroituksen,
mutta he eivät näyttäneet merirosvoilta.
Miksi he vaaransivat henkensä avomerellä pienessä kanootissa?
Yhtäkkiä näin tämän.
Heillä oli nälkä.
Rannikolla on ihmisiä, jotka ovat asuneet täällä -
muinaisista ajoista asti.
Se on heidän toimeentulonsa.
Kun teollisuuskalastus päästettiin näin lähelle heidän aluettaan,
he eivät enää saaneet sieltä hyvää saalista.
Jos sieltä ei saa, mitä hänen pitäisi saada,
koska kauppa-alus on tullut kaappaamaan täältä kaiken,
täytyy mennä pidemmälle.
Heillä ei ole pelastusliivejä. Se on vaarallista. Mitä vain voi tapahtua.
Hän tippuu veneestä tai kanootista, ja se on siinä.
Kalastustyöntekijöillä on yksi maailman vaarallisimmista työpaikoista.
Vertailuna:
Irakin sodassa kuoli yli 4 500 sotilasta 15 vuoden aikana.
Mutta samana aikana -
360 000 kalastustyöntekijää kuoli tehdessään työtään.
Arviolta 24 000 työntekijää kuolee joka vuosi.
Länsi-Afrikan kanoottikalastajien kuolleisuus oli kaikkein korkein -
koko maailman kalastustyöntekijöistä.
Valtava määrä ihmisiä oli riippuvaisia kalasta, joka on nyt enimmäkseen poissa.
Se aiheutti paljon nälkää,
ei vain rannikolla,
vaan jopa 200 kilometrin päässä sisämaassa.
Mitä ihmiset tekevät sen sijaan?
He metsästävät villieläimiä maalla.
Sillä ei ole ollut tuhoisia vaikutuksia ainoastaan maan eläimille,
vaan sillä on ollut suuri vaikutus myös ihmisten elämään,
koska se on bushmeat-kauppaa,
joka on syypää ebola-epidemioihin.
Tieteellinen kirjallisuus vahvistaa tämän.
Kalakantojen varastaminen lisää tai -
aiheuttaa ebolan puhkeamista Länsi-Afrikassa.
Kun matkamme Liberiassa päättyi,
kyseenalaistin, oliko mitään vaihtoehtoista kalastustapaa,
joka voisi tarjota jonkinlaisen ratkaisun ympäristölle -
sekä alan humanitaarisille seurauksille.
Toivon kipinä syttyi -
kalanviljelyn muodossa.
Se on ala, jota pidetään -
ympäristöystävällisenä tapana ruokkia maailmaa -
ilman villikalan ongelmia.
Ei sivusaalista, ei laitonta kalastusta,
ei merenpohjavaurioita,
ei uhanalaisten lajien tappamista,
eikä vaarallisia työolosuhteita. Juuri sitä, mitä etsin.
Niin, moni tekee johtopäätöksen,
että kestävä meriruoka tulee kalanviljelystä eikä avomereltä.
Mutta niin ei ole.
Kalanviljelyyn liittyy monia ongelmia.
Saastuminen, taudit, ja on kysyttävä: "Mitä näille kaloille syötetään?"
Mitä niille syötettiin?
Teollisuus väittää, että yhtä viljeltyä lohikiloa varten -
tarvitaan vain 1,2 kiloa rehua.
Kun tutkin tarkemmin, huomasin, että rehu oli prosessoitua -
ja tehty kuivatusta kalajauhosta ja uutetusta kalaöljystä,
jonka tuottaminen vaatii valtavat määrät kalaa.
Todellisuudessa kalaa tarvitaan moninkertaisesti viljelijän rehuihin -
kuin mitä koskaan tuotetaan.
Kalanviljely oli siis peiteltyä luonnonvaraista kalastusta.
Vielä järkyttävämmäksi tämän teki se, millä mittakaavalla kalaviljely jo toimii.
Nykyään noin 50 prosenttia maailman merenelävistä -
tulee tällaisilta tiloilta.
Valtavia häkkejä meressä, joissa on kymmeniätuhansia kaloja.
Päätimme siis lähteä Liberiasta takaisin Isoon-Britanniaan,
Skotlantiin, joka on yksi maailman johtavista viljellyn lohen tuottajista.
Koska kukaan isoista yhtiöistä ei puhunut kanssamme,
päätimme tavata alan ilmiantajia.
Lohenviljelyala Skotlannissa on vaikutusvaltaista.
Puhumme miljardien dollarien monikansallisista yhtiöistä,
joilla on resurssit ja taidot hallita narratiivia -
ja varmistaa, että ainoa tieto, joka pääsee ulos,
on tieto, johon he ovat tyytyväisiä.
Kun menin dokumentoimaan ongelmia,
päädyin yhdelle tiloista. Kuvasin siellä vakavimpia loistartuntoja,
joita on koskaan taltioitu.
Corin sai kuvaa lohesta, jota meriloiset syövät elävältä.
Kalanviljelyn yleinen todellisuus.
Oli surullista ajatella, että tämä uskomaton laji,
joka oli kehittynyt miljoonien vuosien ajan kulkemaan valtamerien läpi -
ja suunnistamaan jokia pitkin samoille kutualueille,
joilla ne syntyivät, uivat nyt kehää omassa saastassaan.
Arvioidaan, että jokainen lohitila Skotlannissa tuottaa orgaanista jätettä -
saman verran kuin 10–20 000 ihmisen kaupunki.
Ja yhteensä on arvioitu, että vuosittain Skotlannin lohenviljely -
tuottaa orgaanista jätettä saman verran kuin koko Skotlannin asukkaat.
Seuraava aktivisti, jonka halusin tavata, oli Don Staniford,
joka oli tehnyt peitetyötä tilojen todellisuuden paljastamiseksi -
jo vuosien ajan.
Sovimme menevämme hänen mukaansa.
Olemme Marine Harvestin lohitilalla, ja tämä on ällöttävää.
Tämä on skottilaisen lohen lemu.
Tänne lohi tulee kuolemaan tiloilta.
Ehkä 50 prosenttia lohista kuolee munasta lautaselle, kuoriutumisesta saaliiksi.
Ja tämä on Kuolleisuusvuori.
Tämä on oire tehdaslohenkasvatuksesta.
Nämä kalat kuolevat anemiaan, täihin, tartuntatauteihin,
klamydiaan, sydänsairauksiin. Tämä etujen väärinkäyttöä.
Lohenviljely on siis ihmelääkkeen sijasta luonnonvarojen tuhlausta.
Se on biologista hölynpölyä.
Lemu oli kauhea.
Ne eivät olleet mainosten kirkkaan oransseja ja vaaleanpunaisia lohia.
Viljelty lohi,
ilman sen rehuun lisättyjä väriaineita, olisi harmaata.
Lohenkasvattajat voivat valita värin värikartalta,
aivan kuten taloa maalatessa.
Tuotettavan lohen vaaleanpunaisuuden voi valita.
En ole mikään siitä sanomaan,
mutta näyttää siltä, että ihmiset syövät maalattua kalaa.
Tämä oli Skotlannin oikea hirviö.
Mutta viljelyn ympäristövaikutukset eivät jääneet kaloihin.
Yksi maailman tärkeimmistä elinympäristöistä on mangrovet.
Mangrovemetsät ovat äärimmäisen tärkeitä myrskyesteitä.
Ne suojelevat yhteisöjä myrskyn nousulta, jopa tsunamilta.
Silti 38 prosenttia maailman mangroveista on tuhottu katkarapujen viljelyn takia.
Suurin humanitaarinen vaikutus on kuitenkin katkarapujen rehulla,
koska se on riippuvainen orjuudesta.
Kuulemme paljon veritimanteista.
Tämä on verikatkarapu.
Tässä tuoreessa ilmakuvassa Kaakkois-Aasian kalastaja -
kirjoittaa salaisen viestin dronelle,
kapteenin katseelta piilossa.
Orjuus merellä on valtava ongelma.
On vaikea antaa tarkkoja lukuja,
koska se toimii piilossa.
Ihmiset, jotka johtavat väärinkäytöksiä,
eivät tietysti halua jäädä kiinni.
Tältä osin viittaan Thaimaahan.
Alueella on nyt noin 51 000 venettä,
jotka kalastavat Thaimaan lipun alla.
Heidän oli keksittävä keino kalastaa yhä halvemmalla -
pyytääkseen vähentyneitä kaloja.
Ja siitä alkaa luontainen haavoittuvuus.
Useimmat veneet eivät kannattaisi ilman tätä halpaa työvoimaa.
Matkaa aloittaessani en aavistanutkaan, että se johtaisi tähän.
Mutta on vaikea uskoa, että ala voisi olla niin korruptoitunut.
Netistä löytämäni tiedot olivat ristiriitaisia,
joten halusin kysyä alalta itse,
kansainvälisillä meriruokamessuilla, jonne pääsi vain alan sisäpiiriläiset.
Loimme väärät käyntikortit tekaistulle yritykselle livahtaaksemme sisään,
ja se todella toimi,
ja kuvasimme salaa vuorovaikutukseni thaimaalaisen meriruoan edustajan kanssa.
Tein tutkimusta…
Tutkimusta?
Tutkimusta. Sain tietää, että monet thaimaalaiset katkaravut -
tulevat orjatyöstä. Ihmisiä siepataan.
Ei, ei ole totta! -Eikö?
Eli he valehtelevat? -Valehtelevat.
Eli orjuutta ei ole? -Ei.
Miksi he sanoisivat niin?
En tiedä…
Joten se on… -Se on bisnestä, eikö?
Ehdottomasti. Niin on.
Olin kyllästynyt kaikkien yrityksien ja kansalaisjärjestöjen totuuden sinipesuun.
En tiennyt, mitä ajatella.
Ainoa keino selvittää,
harjoitettiinko kalastusorjuutta yhä,
oli puhua itse kalastusorjille.
Liittyykö tämän elokuvan tekemiseen mielestäsi vaaroja?
Turvallisuusongelmat ovat vakavia. Sanoisin että välinpitämättömyys on riski.
Näet, että ihmisiä murhataan.
Jotkut osallisista ovat siis murhaajia.
Joku voi tappaa sinut. Se on mahdollista,
jos olet hölmö ja väärässä paikassa väärään aikaan.
Voit joutua -
epäoikeudenmukaisten tai kohtuuttomien lakien eli korruption uhriksi.
Sinun on oltava hyvin varovainen,
ja turvallisuusprotokollasi saattaa olla elämän ja kuoleman kysymys.
THAIMAA
Saavuimme Bangkokiin -
ja meillä oli tiedot paenneiden orjien kodista.
Tiesimme, että vain kuvaamalla nämä haastattelut -
ja valottamalla maassa tapahtuvaa rikollista toimintaa -
vaaransimme itsemme ja kaikki ympärillämme olevat.
THAIN KÄÄNTÄJÄ
Älä kuvaa kasvoja.
Minut voidaan tappaa, koska autan sinua.
Saatoimme vain ristiä sormemme ja toivoa, että saisimme vastauksemme.
SALAINEN SIJAINTI ETELÄ-THAIMAA
Voisitko aloittaa kertomalla,
kuinka kauan olit näillä aluksilla?
Olin merellä 10 vuotta, 2 kuukautta ja 2 päivää.
Olen rehellinen, minä pelkäsin.
Kukaan ei päässyt pois alukselta. Vartijat vahtivat meitä.
Olin merellä kuusi vuotta.
Olin niin masentunut, että yritin riistää henkeni kolme kertaa.
Kun tapasin kapteenin maissa, joimme ja pidimme hauskaa.
Mutta kun olin aluksessa ja alus lähti rannalta,
kapteeni muuttui valkoisesta punaiseksi.
Hän muuttui, kuin emme olisi tunteneetkaan toisiamme.
Hän kiusasi ja pahoinpiteli, kuin emme olisi tunteneet toisiamme.
Hän roiskutti kiehuvaa vettä päällemme, kun olimme sairaita ja väsyneitä,
löi meitä rautakangella, kun hän ei ollut tyytyväinen -
ja uhkaili meitä aseella.
Aluksella, jossa olin,
he säilyttivät joskus ihmiskehoja pakastimissa tappamisen jälkeen.
Aluksellani pojat putosivat mereen ja hukkuivat.
Näin heidän ruumiinsa kelluvan veden pinnalla päiviä myöhemmin.
Säälin heidän vanhempiaan.
He eivät koskaan tietäisi poikansa kuolemasta.
Kun alukset ovat keskellä merta -
ja esiintyy ongelmia,
he voivat heittää sinut yli laidan mereen.
He voivat vain sanoa viranomaisille,
että olit sairas ja putosit mereen.
Ihmiset eivät näe, miten pyydämme mereneläviä,
he välittävät vain kulutuksesta.
Suuri osa nykyisistä merenelävistä on orjuudesta,
pakkotyöstä.
Haluaisin, että kaikki lakkaisivat tukemasta heitä,
mikäli mahdollista.
Voisitko viedä meidät orjalaivoille, vai onko siellä liian vaarallista kuvata?
Sinun on vaarallista tehdä tätä dokumenttia ja kuvata näitä aluksia.
Jos pelkäät kuolemaa, lähde kotiin.
Tässä vaiheessa, kameran ulkopuolella,
meille ilmoitettiin, että haastattelu piti lopettaa,
koska poliisi oli tulossa.
Joku oli kannellut, että kuvasimme luvatta,
ja meidän piti lähteä välittömästi.
Oli surullista lähteä Thaimaasta niin pian,
tietäen, että kaltaisiani nuoria miehiä oli loukussa aluksissa,
eivätkä he ikinä palaisi kotiin.
Mutta vaarannettuamme turvallisuutemme tunsin voimattomuutta tehdä mitään.
Varsinkin kun tiesin, että viranomaiset osallistuivat peittelyyn.
ENGLANTI ISO-BRITANNIA
Kotona kului viikkoja ilman että tartuin kameraan.
Kaiken raskaus painoi minua, ja olin rehellisesti sanottuna musertunut.
Kuukausia aiemmin olimme kuitenkin varanneet matkan Färsaarille,
Pohjois-Atlantin saaristolle, joka harjoitti vanhanaikaista valaanpyyntiä.
Olimme varanneet matkan, kun vielä luulin,
että valaanpyynti on yksi suurimmista uhista.
Mutta nähtyäni paljon suuremmat vaikutukset ja ihmisoikeusrikkomukset,
se tuntui askeleelta taaksepäin.
Mutta tämä erityinen valaanpyyntitapa, "grind",
oli hiljattain saanut mediahuomiota kestävänä valaanpyyntimuotona,
väittäen, että lajit eivät ole vaarassa ja että niiden metsästys -
ei aiheuttanut ympäristölle vahinkoa.
Valaat olivat syy siihen, miksi aloitin tämän matkan,
ja olin epäileväinen, miten kestävää se voisi olla.
Joten päätimme tehdä vielä viimeisen matkan Färsaarille -
toivoen näkevämme metsästyksen -
ja puhuvamme valaanpyytäjälle.
Joinakin vuosina valaiden metsästys tapahtuu saarilla vain muutamia kertoja.
Muina vuosina, ei lainkaan.
Odotimme kärsivällisesti uutisia kymmenen päivää,
kunnes saimme viimein puhelun.
Grind? Miten pitkällä?
Selvä.
Hvannasund?
Miten se tavataan?
H-V… Kyllä.
S-U-N-D.
Tiedän, missä se on. Selvä. Nähdään myöhemmin.
FÄRSAARET
TIINEENÄ OLEVA VALAS
Kaiken kaaoksen keskellä -
ymmärsin vihdoin kestävyyden.
Se tarkoitti, että jotain voi jatkua ikuisesti,
huolimatta siitä, kuinka paljon kärsimystä se aiheutti.
Todellisuudessa grind oli niin kestävää kuin mahdollisesti voi olla.
Mutta aloin miettiä, oliko kestävyys todella oikea tavoite.
En koe olevani paha ihminen.
Jos joku haluaa sanoa: "Olet paha ihminen, kun tapat valaan."
Tapan mieluummin yhden valaan kuin 2 000 kanaa.
Se on suunnilleen sama määrä lihaa.
Jos maailma haluaa riistää 2 000 elämää -
ja me riistämme yhden, ole hyvä.
Siinä vaiheessa -
tunnen olevani parempi ihminen kuin monet muut,
jotka ajattelevat:
"Niin, söimme eilen lohta illallisella."
Niin?
Neljä ihmistä, lohi,
eli kaksi, kolme lohta tapettiin.
Tunnetko olosi hyväksi, kun tapoit kaksi lohta illalliseksi?
Ymmärrän ihmisiä, jotka sanovat: "Jos haluat syödä, älä tapa mitään."
Syö vain vihanneksia ja hedelmiä ja sellaista.
Voin hyväksyä sen,
mutta en voi hyväksyä ihmisiä, jotka sanovat:
"Lopeta grind."
Sitten he tappavat tai syövät muita eläimiä.
Minulle kala, kana, valas,
täsmälleen sama arvo.
Sillä on yksi elämä.
Ja -
jotkut sanovat, ettei sitä tarvita ruoaksi,
mutta sitä me teemme.
Vaikka en ollut kaikesta samaa mieltä, valaanpyytäjällä oli pointti.
Olin tarkastellut kalojen ja muiden merieläinten kestävyyttä -
ja ympäristövaikutuksia,
mutta en koskaan miettinyt eläinten elämää, tai sitä, oliko niillä tunteita.
Minusta on ällistyttävää, että edes kysytään:
"Tuntevatko kalat kipua?"
Tutkijana sitä pitää itsestään selvänä.
Kaloilla on hermojärjestelmä.
Niillä on samat peruselementit, mitä kaikilla selkärankaisilla.
Ne pystyvät tuntemaan tasolla,
jota en voi melkein edes kuvitella.
Tunnemme kipua ja kosketusta.
Mutta kaloilla on kylkiviivat,
jotka tuntevat veden hienoimmatkin liikkeet.
Niinpä tuhat kalaa liikkuu kuin yksi kala.
He, jotka sanovat: "Ihan sama, mitä kalalle tekee, ne eivät tunne."
Tai että "niiden tietoisuus ei voi liittyä tuskaan",
"ne eivät aisti vaaraa tulevaisuudessa". No, he eivät ole tarkkailleet kalaa.
Luulen, että se on oikeutus tehdä pelkurimaisia asioita -
viattomille olennoille.
Se on ainoa selitys, jonka keksin sille, että kaloja kohdellaan -
niin barbaarimaisesti.
Et siis syö kalaa?
En syö nyt kalaa tai mitään eläimiä.
Euroopan Unionin tiedelautakunta antoi johtopäätelmän,
että kalat tuntevat kipua ja pelkoa.
Aivan kuten delfiineillä ja valailla,
kaloilla voi olla monitahoista sosiaalista elämää.
Ne jopa etsivät ruokaa yhdessä muiden lajien kanssa.
Tutkimukset osoittavat, että näiden eläinten älykkyys, muisti ja tunteet -
tekevät kaloista ja jopa äyriäisistä enemmän kaltaisiamme kuin uskoimme.
Kalat luultavasti keksivät kaikki meille tutut aistit.
Ne ovat olleet kuvioissa pitkään. Niillä on erinomainen näkö, kuulo,
kosketusaisti, haju- ja makuaisti.
Niillä on oikeat kipureseptorit -
fyysiseen, kemialliseen ja kuumekipuun,
samat kolme kuin meillä.
On myös todisteita,
että kalat osoittavat uteliaisuutta, ehkä huolta, ehkä pelkoa,
kun ne näkevät, kuinka muut kalat otetaan säiliöistään -
ja paloitellaan aivan säiliön vieressä.
Se voi olla perheenjäsen, sukulainen,
tai yksilö, josta on opittu pitämään ajan myötä.
On uutta tiedettä siitä, miten eläimet käyttävät demokraattista päätöksentekoa.
Yksi esimerkki on sillit, joilla on kiintoisa viestintäkeino.
Ne pierevät viestiäkseen.
Jos 60 prosenttia silliparvesta pieree,
on aika lähteä. Ehkä se ei yllätä,
mutta sitä oikeasti käytetään viestintäkeinona.
Pokka ei pidä.
Niin hilpeää kuin se olikin,
minulle oli opetettu, että meriruoka oli osa terveellistä ruokavaliota.
Minulla oli vielä kysymyksiä.
Mistä jään paitsi, jos lakkaan syömästä mereneläviä?
Se, mistä jäät paitsi, jos lakkaat syömästä mereneläviä,
jäät paitsi myrkyllisestä raskasmetallista.
Elohopeasta, eikö?
Vähennät dioksiinien ja PCB-yhdisteiden määrää,
näitä muita pysyviä orgaanisia saasteita.
Vesieliöketjussa on kaikista eniten teollisuussaasteita.
Puhdasta kalaa?
On vain likaista kalaa ja sitten likaisempaa kalaa.
Jos katsotaan, missä on eniten dioksiinialtistusta,
myrkyllistä raskasmetallialtistusta, PCB:tä, heksaklorobentseeniä,
muoviyhdisteitä, palonestoaineita.
Nimeä mikä tahansa teollisuuden saaste, sitä löytyy eniten kalasta.
Jälleen kerran, koska sinne saasteet päätyvät.
Elohopea on myrkyllistä.
Sanotaan, että jonkin teollisuuden elohopea saastuttaa ilmaa tai vettä.
Pienet bakteerit, planktoni, ne alkavat imeä elohopeaa.
Sitten pienet otukset syövät niitä.
Sitten isommat kalat syövät pienempiä kaloja, ja niin edelleen.
Tätä kutsutaan bioakkumulaatioksi.
Kalassa on muitakin asioita kuin omega-3-rasvahappoja.
Ne epäpuhtaudet ylittävät usein ravinteiden hyödyt.
Yleisesti uskotaan, että kala on tärkein -
omega-3-rasvahappojen lähde, mutta ihmiset eivät tajua,
että kala ei tee omega-3-rasvahappoja.
Leväsolut tekevät omega -3-rasvoja,
ja kala nielee leväsolut.
Levän DHA on se, mikä päätyy kalan lihaan,
jonka tappaessamme kalan ja murskatessamme sen lihan,
puristamme "kalaöljynä" omega-3:een.
Se on todellisuudessa ollut koko ajan leväöljyä.
Joten miksi emme vain syö levää, jossa on hakemamme edut?
Miksi sotkea mukaan välittäjä emmekä syö suoraan lähdettä?
Perustimme New Wave Foodsin tavoitteenamme lopettaa meriruoka,
ei valtameriä, luomalla meriruokaa meren kasveista.
Joten makua ei jää puuttumaan, sitä löytyy.
Se on herkullista. Mutta kolesteroli jää väliin,
siinä ei ole PCB:tä, ei elohopeaa eikä raskaita antibiootteja.
Merenelävistä saa kaikki edut, ilman negatiivisia puolia.
Kasvipohjaiset ratkaisut -
ovat varmasti yksi parhaista vaihtoehdoista tulevaisuudessa.
Perinteinen karjakasvatus,
jossa lehmiä ja kanoja kasvatetaan maalla, vaikuttaa suuresti mereen.
Niiden päästöt luovat kuolleita alueita ympäristöön.
Kalastus ja kalankasvatus myös. Jos löydämme vaihtoehtoja,
jotka ovat yhtä herkullisia ja terveellisiä,
mutta parempia ympäristölle, miksi emme tekisi sitä?
Matkani oli vienyt minut pitkälle.
Vaikka olinkin todistanut katastrofaalista tuhoa,
ihailin valtamerta enemmän kuin koskaan.
Tunsin voimaantuneeni oppimastani,
enkä malttanut odottaa sen käytäntöönpanemista.
Vaikka kerään yhä roskia rannoilla -
ja olen aloittanut projektin jatkaakseni ympäristöasioiden -
tutkimista ja raportointia.
Kun monia kasvipohjaisia vaihtoehtoja -
ilmestyy lähes kaikille mereneläville…
KASVIPOHJAINEN
…tajusin, että parasta, mitä saatoin tehdä päivittäin -
valtameren sekä rakastamani merielämän suojelemiseksi,
oli yksinkertaisesti -
olla syömättä niitä.
Jos suojelemme enemmän ja kalastamme vähemmän -
ja palautamme tasapainon ja terveellisen ekosysteemin,
niillä on hyvät mahdollisuudet selvitä vaikeista ajoista.
Todellista toivoa on,
koska meren ekosysteemit -
palautuvat takaisin nopeasti, jos se sallitaan.
Näkisimme riuttojen palaavan,
näkisimme näiden uskomattomien kalaparvien palaavan,
näkisimme valaiden palaavan rannikollemme.
Tämä on saavutettavissamme.
Me pystymme tähän.
Mahdollisuudet merien toipumiselle, villiinnyttämiselle,
ovat uskomattoman jännittävät, mutta se voi tapahtua vain,
jos suuret merialueet -
on suljettu kaupalliselta kalastukselta.
Ja vaikka hallitukset eivät ole valmiita ryhtymään toimiin,
ja vaikka ala on sääntelemätön,
ainoa eettinen asia, jonka voi tehdä,
on lopettaa kalan syöminen.
Ei ole liian myöhäistä -
toivoa, että meillä on koti tässä universumissa.
Kunnioittaaksemme ja suojellaksemme sitä, mitä on jäljellä,
ei päästetä osasia häviämään.
Suurin osa positiivisista ja negatiivisista asioista,
jotka saavat aikaan muutoksia ihmissivilisaatiossa,
alkavat jostakusta.
Yhdestä ihmisestä.
Ja yksi ihminen ei voi tehdä kaikkea,
mutta jokainen voi tehdä jotain.
Ja joskus suurilla ideoilla on suuri merkitys.
Sen me voimme tehdä.
Sen sinä voit tehdä juuri nyt.
Katso peiliin ja älyä se.
Anna mennä.
Tekstitys: Heidi Hautala