Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎Când nava e în mijlocul oceanului…
‎unde apar problemele…
‎poți să fii aruncat peste bord, în mare.
‎E periculos să faci acest documentar.
‎Există multe riscuri.
‎Dacă ți-e frică de moarte, du-te acasă!
‎Mă cheamă Ali.
‎Ăla sunt eu.
‎De când mă știu,
‎sunt fascinat de delfini și de balene.
‎Obsesia mea pentru ocean s-a născut ‎urmărind documentare,
‎precum cele ale lui Jacques Cousteau,
‎David Attenborough și Sylvia Earle.
‎Filmele lor mi-au dezvăluit o lume nouă,
‎debordând de frumusețe, culoare și viață.
‎Visam să explorez și eu mările bogate, ‎asemenea lor,
‎să surprind pe film fauna extraordinară ‎care trăiește sub valuri.
‎După facultate, ‎am lucrat la câteva documentare,
‎dar, la 22 de ani, scăpăram să torn și eu ‎un film despre splendoarea oceanelor.
‎Oceanele adăpostesc peste 80% ‎din formele de viață de pe Terra.
‎Cum vasta majoritate a mărilor ‎este încă neexplorată,
‎oceanele constituiau pentru mine ‎o sursă inepuizabilă de inspirație.
‎Nu mult după demararea proiectului,
‎ideea mea romantică despre ocean ‎s-a schimbat radical.
‎…balena eșuată pe țărm avea ‎peste 30 de pungi de plastic în burtă.
‎E a 29-a balenă din această specie eșuată ‎în ultimele două săptămâni în Europa.
‎Sunt cele mai multe balene eșuate ‎din ultimul secol.
‎…rămase pe o plajă din Marea Britanie…
‎Au mai murit patru balene ‎în ultimele zile pe plaje din apropiere.
‎Când au început știrile ‎despre balene eșuate pe plaje,
‎chiar și în sud-estul Angliei, ‎unde stau eu,
‎am fost silit să confrunt ‎o latură nouă a poveștii.
‎O poveste despre impactul nostru uriaș ‎asupra mărilor.
‎Aceste animale eșuate, cu burțile ‎pline de plastic, te întorceau pe dos.
‎Nu doar fiindcă sunt extraordinar ‎de inteligente,
‎ci și pentru că susțin viața oceanului.
‎Când ies după aer, cetaceele fertilizează ‎fitoplanctonul, infime organisme vegetale,
‎care, anual, absorb de patru ori mai mult ‎bioxid de carbon decât selva am‎a‎zoniană
‎și generează până la 85% din oxigenul ‎pe care-l respirăm.
‎Într-o lume preocupată ‎de schimbarea climatică,
‎protejarea acestor animale însemna ‎protejarea întregii planete.
‎După cum vedeam eu lucrurile, ‎dacă cetaceele mor, moare și oceanul.
‎Iar odată cu oceanul, și noi.
‎Cu atâtea balene eșuate, ‎viitorul părea sumbru.
‎Plasticul invadase ‎toate cotloanele mărilor,
‎în mijlocul oceanului ‎formându-se insule de gunoi plutitor,
‎precum Marea Insulă de Gunoaie ‎din Pacific.
‎Azi, echivalentul unui camion cu plastic ‎este deșertat în mare în fiecare minut,
‎alăturându-se celor peste 150.000.000 t ‎care deja plutesc în ea.
‎Plasticul se descompune în fărâme ‎tot mai mici, cunoscute ca microplastic,
‎care acum depășesc de peste 500 de ori ‎numărul stelelor din Calea Lactee
‎și se strecoară ‎în toate viețuitoarele oceanului.
‎Oceanele noastre au devenit ‎o supă toxică de plastic.
‎RECICLEAZĂ-MĂ
‎Mai rău, eu contribuiam masiv la problemă.
‎Deși semnam petiții ‎și mă abonam la buletine informative,
‎nu făceam nimic ca să apăr ce iubeam.
‎De atunci înainte,
‎am făcut ce ar face orice emul ‎al lui Jacques Cousteau.
‎Am devenit poliția plasticului.
‎Donam bani societăților oceanice.
‎Făceam curat pe plajă.
‎PAIE
‎Utilizam tacâmuri ‎și o sticlă refolosibile.
‎Țelul era să opresc folosirea ‎periuțelor de dinți din plastic, paielor,
‎tacâmurilor, sticlelor, ‎pungilor de unică folosință…
‎Aveam să fac orice ca să-mi impun mesajul.
‎- Seaside Fish and Chips. ‎- Bună ziua! Mă cheamă Ali.
‎Ați renunța la paiele din plastic ‎care ucid balene și pui de țestoasă?
‎Alo?
‎Dar tot m-am luat la trântă ‎cu flagelul plasticului.
‎Asta e prima mea plajă. În doar o oră, ‎am adunat trei pungi cu gunoi din plastic.
‎Ambalaje de mâncare, tacâmuri, ‎paie, tot ce vrei și ce nu vrei.
‎L-am găsit și pe Nemo.
‎Spre următoarea plajă!
‎Dar, indiferent de plajă ‎și de cât gunoi adunam,
‎găseam tot mai mult plastic ‎și tot mai multe leșuri.
‎După câteva luni,
‎când mă întrebam ‎dacă nu există o cale mai bună,
‎am dat de asta…
‎Japonia a confirmat că va relua ‎vânătoarea comercială de balene
‎și că iese ‎din comisia internațională de resort.
‎Flota japoneză de baleniere a pornit marți ‎spre Antarctic.
‎Tokyo și-a anunțat intenția de a ucide ‎în ciuda interdicției la nivel mondial.
‎Cu știrea asta m-am trezit dimineață.
‎Statul japonez vrea ‎să vâneze iar balene în Antarctic.
‎Știam că cetaceele mor accidental ‎din cauza plasticului,
‎dar nu credeam că vor fi vizate dinadins ‎de o industrie pe care o credeam abolită.
‎Vânătoarea de balene este interzisă ‎la nivel internațional încă din 1986,
‎însă mai multe țări au vânat pe furiș,
‎cea mai notorie fiind Japonia.
‎Era greu să filmăm sau să facem ceva ‎în privința vânătorii din Antarctica.
‎Dar exista un loc din sudul Japoniei ‎unde se vânează de pe țărm.
‎Anume Taiji.
‎Anual, 700 de delfini și balene mici ‎sunt mânate într-un golf și măcelărite.
‎Voiam să aflu
‎cu cât era mai periculoasă vânătoarea ‎față de plastic.
‎M-am întâlnit cu un militant veteran ‎în acest domeniu, Ric O'Barry.
‎ÎNTEMEIETORUL DOLPHIN PROJECT
‎Statul japonez își ascunde ‎cu mare grijă activitatea.
‎Dacă ești aiurit și te nimerești pe acolo, ‎poți fi arestat și închis pe termen lung.
‎Se încearcă eliminarea celor care se opun ‎războiul declarat delfinilor.
‎De cum ajungi în Taiji, ‎poliția te ia în colimator.
‎Ești supravegheat la hotel, ‎filat pe stradă…
‎Yakuza, dreapta politică, statul, ‎pescarii… Toți sunt contra ta.
‎Sunt microfoane în cameră, telefonul ‎e ascultat, televizorul te fotografiază…
‎Întrebi ce te așteaptă în Taiji?
‎Ești urmărit de toată lumea asta, ‎care caută metode să scape de tine.
‎Dacă e atât de periculos
‎și există probleme ‎care afectează tot oceanul,
‎precum plasticul omniprezent, ‎de ce să mergi la Taiji?
‎Contează să mergem acolo ‎cu aparatul de filmat.
‎Dacă nu poți rezolva nici problema asta, ‎cum ai putea să salvezi oceanul?
‎Golful ăsta e abia cât un stadion.
‎Aveam multe întrebări, ‎dar începea vânătoarea de delfini.
‎Dacă înțelegeam ce se întâmplă în Taiji,
‎aveam să-mi fie mai limpede ‎cum să salvez oceanul.
‎Ori stăteam acasă ‎și adunam gunoiul de pe plajă,
‎ori mă aventuram ‎și aflam ce alte pericole amenințau marea.
‎Am lăsat celelalte proiecte,
‎mi-am luat aparatele de filmat ‎și pe Lucy, partenera mea,
‎și, cu gândul să dau în vileag ‎supliciul oceanelor,
‎am pornit imediat spre Japonia.
‎TAIJI, SUDUL JAPONIEI
‎ECHIPAJ DE POLIȚIE FĂRĂ ÎNSEMNE
‎Unde mergeți?
‎Abia am sosit. Vizităm regiunea.
‎Vacanță?
‎Vacanță, da.
‎Drum bun!
‎Mulțumesc.
‎Ce naiba?
‎Din acea clipă,
‎Poliția, Serviciu Secret și Paza de Coastă ‎ne-au urmărit pretutindeni.
‎CAMERĂ DE HOTEL ÎN TAIJI
‎Sunt polițiști?
‎Da, stau afară. Ieșim prin spate.
‎DEAL DEASUPRA GOLFULUI, ORA 05:30
‎Am ajuns în Taiji.
‎Ne-am dus în port la prima oră.
‎Bărcile au pornit devreme pe mare. ‎Erau vreo 13 toate. Au lipsit câteva ore.
‎S-au întors în formație, ‎scoțând fum negru pe coșuri.
‎Lovesc cu prăjinile în apă,
‎ca să sperie o ceată mare de delfini ‎înspre mal
‎și să-i împingă în golful ‎deasupra căruia mă aflu.
‎Nu se vede exact ce se întâmplă. ‎Sunt mulți stropi.
‎Oamenii se luptă cu delfinii.
‎Orice ar fi, nu vor să filmăm. ‎Ne caută poliția.
‎Sunt condiții grele de filmare.
‎Hăituirea delfinilor de la Taiji ‎este susținută, girată și finanțată
‎de industria parcurilor maritime ‎de divertisment.
‎Delfinii vii sunt foarte scumpi.
‎Se câștigă mult ‎din prinderea puilor de delfin și balenă…
‎UN DELFIN DRESAT ADUCE PESTE 100.000 $
‎…și vânzarea lor parcurilor maritime.
‎Traiul captiv în bazine de ciment ‎privează animalele
‎de orice rațiune de a fi.
‎Nu pot face ceea ce simt nevoia să facă, ‎în schimb sunt forțate să facă ce nu vor.
‎Toată viața îmi plăcuseră ‎parcurile maritime.
‎Nu îmi pusesem problema ‎cum ajunseseră animalele acolo.
‎Știind acum că avea legătură ‎cu vânarea balenelor,
‎am jurat să nu mai pun piciorul în ele.
‎Zilele în Taiji se scurgeau identic.
‎Bărcile ieșeau în larg, ‎mânau delfinii la mal,
‎iar acolo erau inevitabil prinși ‎și masacrați, iar și iar.
‎Ne aflam în Taiji de peste o săptămână,
‎dar nu ne lămuream deloc ‎de ce erau omorâți delfinii.
‎Delfinii morți nu execută giumbușlucuri.
‎Lucy, mai arată-mi o dată.
‎Am analizat datele disponibile online.
‎Din 2000 până în 2015,
‎la fiecare delfin prins, ‎alți 12 au fost uciși.
‎N-are niciun sens. ‎Nu înțeleg de ce îi omoară.
‎Dacă hăituirea anuală a delfinilor ‎e stimulată de industria acvariilor,
‎se pune întrebarea ‎de ce sunt uciși delfinii neselectați.
‎Nu au de ce să fie uciși, ‎nu există piață pentru carnea de delfin.
‎De ce nu li se dă drumul?
‎Răspunsul este combaterea dăunătorilor.
‎Pescarii percep delfinii drept concurență. ‎Li se pare că mănâncă prea mult pește.
‎Scăpând de delfini, ‎le rămân lor mai mulți pești de prins.
‎În fond, ‎sacrificarea delfinilor e o reacție
‎la pescuitul excesiv practicat în Taiji.
‎Dacă delfinii erau învinuiți ‎pentru pescuitul excesiv,
‎boicotarea parcurilor maritime ‎nu avea niciun efect.
‎Ca să aflăm mai multe, ne-am dus ‎într-un port pescăresc de lângă Taiji.
‎KII-KATSURA, SUDUL JAPONIEI
‎La fața locului ne-am dat repede seama ‎că nu era un port oarecare.
‎Ali!
‎Ali, ce e?
‎Sunt doar toni.
‎E industria tonului.
‎Dăduserăm întâmplător ‎peste un mare port specializat,
‎unde se aducea ton roșu, ‎cel mai scump pește de pe glob.
‎Un singur ton se vindea în piețele ‎din Tokyo cu peste 3.000.000 $.
‎STATUT: PE CALE DE DISPARIȚIE
‎Citisem despre ei. ‎Gheparzi ai oceanelor, cu sânge cald,
‎accelerează mai repede decât un Ferrari.
‎Dar, din cauza prețurilor uriașe, ‎accelerau doar înspre dispariție.
‎Azi, efectivul speciei s-a redus la 3% ‎din cât era acum câteva decenii.
‎Nu e doar ton roșu. ‎Sunt tot felul de specii de ton.
‎Se vând în toată lumea. ‎Anual se generează 42.000.000.000 $.
‎Pescuitul excesiv e o problemă ‎și se dă vina pe delfini.
‎Pretextul că delfinii mănâncă ‎prea mult pește nu ținea.
‎Delfinii uciși erau țapi ispășitori ‎pentru pescuitul excesiv.
‎Astfel, industria tonului putea genera ‎în continuare miliarde de dolari,
‎eschivând orice răspundere ecologică.
‎Mitsubishi deține ‎o mare companie de prelucrare a tonului,
‎care controlează 40% ‎din tonul roșu din lume.
‎Întrucât avea sediul în Japonia, ‎am mers într-o vizită neanunțată.
‎SUBSIDIARĂ MITSUBISHI
‎Ne acordați un interviu?
‎De ce firma dv. extermină ‎o specie în curs de dispariție?
‎Care e legătura cu uciderea delfinilor?
‎Firma noastră refuză, așa că…
‎- Refuză toate interviurile? ‎- Da, toate interviurile.
‎Ni s-a spus să oprim camerele ‎și să plecăm neîntârziat.
‎Înapoi în port, am observat că tonul ‎nu era singura specie bănoasă pescuită.
‎Erau și o grămadă de rechini.
‎Li se tăiau aripioarele.
‎Oprește camera!
‎Oprește!
‎Oprește camera!
‎De ce să nu filmez?
‎Industria aripioarelor de rechin ‎generează miliarde de dolari.
‎Deseori implică multă infracționalitate ‎și e gestionată după modelul Mafiei.
‎Nu vor să-și bage cameramanii nasul,
‎ca să nu le dea în vileag escrocheriile.
‎În toată lumea, ‎rechinii sunt uciși pentru aripioare,
‎care ajung în Asia, preponderent în China,
‎și folosite la supă, ‎un simbol al statutului.
‎Nehrănitoare și insipidă, ‎ajunge să coste peste 100 $ castronul.
‎Vederea rechinilor cu aripioarele tăiate ‎și gonirea din port pentru filmat
‎m-au ațâțat.
‎Aflaserăm tot ce puteam ‎despre vânătoarea de delfini
‎și am pornit pe firul rechinilor,
‎pentru a înțelege impactul ‎acestei industrii asupra oceanelor.
‎Nu departe de Japonia se află Hong Kong, ‎ „orașul aripioarelor de rechin”.
‎La fiecare colț de stradă se descărca ‎din camioane duium de aripioare de rechin.
‎Am încercat să filmăm de aproape, ‎dar reacția a fost aceeași.
‎Pleacă! Nu!
‎N-avem voie?
‎Mă loviți cu scaunul?
‎Bine, plecăm.
‎Fotografiatul interzis?
‎De ce filmezi?
‎De ce faci poze?
‎Nu ți s-a dat voie.
‎Șterge poza!
‎Șterge!
‎Să filmăm s-a dovedit neașteptat de greu.
‎Ca să vedem aripioarele de aproape, ‎ne-am echipat cu camere ascunse.
‎CAMERĂ ASCUNSĂ
‎Mi-era frică de rechini când eram mic.
‎Lumea n-ar trebui să se teamă ‎de prezența rechinilor în ocean,
‎ci de absența lor.
‎Rechinii țin oceanul sănătos ‎și populația de pești sănătoasă.
‎Țin în viață ecosistemele ‎și recifele de corali.
‎Dacă nu avem rechini, ‎dacă sunt exterminați pentru aripioare,
‎oceanul devine mlaștină ‎și ghici cine va muri apoi?
‎Noi.
‎Mulți s-ar mira ‎că iau apărarea rechinilor.
‎Am fost atacat de un rechin ‎după 12 ani de armată.
‎M-a atacat un rechin-taur la un exercițiu ‎de contraterorism în portul Sydney.
‎Dar cunoștințele risipesc frica.
‎Am învățat despre necazurile rechinilor ‎participând la filmări
‎în ultimii zece ani.
‎Rechinii erau la fel de importanți ‎precum delfinii și balenele
‎pentru supraviețuirea oceanului.
‎Pentru prima dată, rechinii erau ‎pe cale de dispariție din cauza noastră.
‎Precum tonul roșu, ‎rechinii se împuținau galopant.
‎Specii ca rechinul-vulpe, ‎rechinul-taur și rechinul-ciocan
‎pierduseră 80-99% din populație ‎doar în ultimele decenii,
‎odată cu ele dispărând ‎și alte specii surprinzătoare.
‎De când monitorizăm păsările marine, ‎de prin 1950,
‎numărul lor a scăzut cu circa 70%.
‎Dacă te uiți la cum se hrănesc, ‎înțelegi de ce.
‎RECHINI
‎Păsările coboară ușor până la apă ‎și culeg peștișorii de la suprafață.
‎Cel mai bine le merge
‎acolo unde răpitorii mână ‎bancurile de plevușcă la suprafață,
‎unde le înhață chirele.
‎Dacă răpitorii sunt decimați,
‎nu mai are cine mâna plevușca, ‎astfel că păsările flămânzesc.
‎Dispariția peștilor din oceane ‎ne face să ne disputăm direct
‎prada cu balenele, ‎delfinii și păsările marine,
‎astfel că numărul lor va scădea ‎și mai mult.
‎Rechinii sunt răpitori de top, ‎aflați în vârful lanțului trofic.
‎Ei sunt nivelul unu.
‎COFONDATOR OCEAN ASIA
‎Mănâncă exemplarele bolnave ‎și debile de la nivelul doi.
‎Dacă razi nivelul unu, ‎nivelul doi se suprapopulează.
‎Nivelul doi mănâncă nivelul trei.
‎Se va înmulți peste măsură ‎și își va extermina hrana, nivelul trei.
‎Nemaiavând ce mânca, ‎dispare și el, se stinge.
‎Efectul se propagă de-a lungul lanțului ‎până la cele mai mici organisme.
‎Rechinii trebuie salvați. ‎Au o importanță capitală.
‎Chiar dacă lumea nu-i place, ‎ei sunt cheia supraviețuirii oceanelor.
‎În toată lumea, în medie, ‎rechinii ucid cam zece oameni pe an.
‎Comparativ vorbind,
‎noi ucidem 11.000-30.000 de rechini ‎pe oră.
‎Nebunia e
‎că aproape jumătate dintre ei sunt uciși ‎accidental de vasele comerciale de pescuit
‎și aruncați ca deșeuri înapoi în ocean.
‎Captura colaterală e fauna marină prinsă ‎la pescuirea altei specii-țintă.
‎Am aflat cu oroare
‎că, anual, cel puțin 50.000.000 de rechini ‎sunt prinși așa în năvoade,
‎odată cu fructele noastre ‎de mare preferate.
‎Se estimează că până la 40% din captură ‎e colaterală și se aruncă imediat înapoi.
‎Majoritatea peștilor ajung în apă morți.
‎Interzicerea supei din aripioare de rechin ‎nu e totul.
‎Consumul de pește e poate mai rău ‎decât industria aripioarelor de rechin.
‎Aceasta e limitată la Asia,
‎dar pește consumă toată lumea de pe glob.
‎Captura colaterală e victima nevăzută ‎a industriei pescuitului.
‎Industria o denumește „accidentală”, ‎dar nu e deloc accidentală.
‎Este prevăzută în economia pescuitului.
‎Acolo unde se înțelege mai bine ‎captura colaterală,
‎cifrele sunt îngrijorătoare.
‎Ca să vă dau un exemplu,
‎în Islanda, în decurs de o lună,
‎s-au prins 269 de marsuini,
‎circa 900 de foci din patru specii
‎și 5.000 de păsări marine.
‎Iar asta, pe o suprafață micuță ‎din apele Islandei.
‎Extrapolând la nivel planetar, ‎cantitatea de captură colaterală e uriașă.
‎Mai rău e că această companie ‎de pescuit distrugătoare
‎fusese premiată ani la rând ‎pentru pescuitul său sustenabil
‎cu eticheta ‎în care mă încredeam mereu la magazin:
‎bifa albastră MSC.
‎Am contactat organizația ‎în vederea unui interviu,
‎dar nu mi s-a răspuns.
‎Între timp am descoperit
‎că existau deja peste 100 de normative ‎pentru reducerea capturii colaterale.
‎Însă, cu peste 4.500.000 de vase ‎comerciale de pescuit în larg,
‎statele renunțaseră să le impună.
‎Exista însă o organizație de justițiari ‎care acopereau acest vid executiv.
‎Un grup de voluntari ‎care bat mările înfruntând pericolele
‎pentru a proteja fauna ‎și a aduce infractorii în fața justiției.
‎Acești „păstori marini” au scufundat ‎13 baleniere și vase de braconaj
‎și au intrat în alte cinci, ‎fără să rănească pe nimeni.
‎Apropiindu-se de industriile ‎care distrug oceanul,
‎ei au făcut niște descoperiri șocante.
‎Sea Sheperd a descoperit recent ‎că pe coasta franceză de la Atlantic
‎până la 10.000 de delfini ‎sunt uciși accidental în fiecare an.
‎Deci de zece ori mai mulți ‎decât cei uciși în Taiji.
‎Și nu știa nimeni.
‎Asta se întâmplă de cel puțin 30 de ani.
‎Statul francez a ascuns ‎foarte eficient problema.
‎Oamenii iubesc delfinii. ‎Majoritatea nu știu
‎că, mâncând pește, condamnă la moarte ‎populația de delfini din apele Franței.
‎Un fapt șocant ‎de care lumea nu își dă seama este
‎că cea mai mare primejdie pentru cetacee ‎o reprezintă pescuitul.
‎Peste 300.000 de balene și delfini ‎sunt uciși anual de pescuitul industrial.
‎Dar etichetele de sustenabilitate ‎care atestă protejarea delfinilor?
‎Cine petrece mult timp pe mare, ‎ca mine, își dă seama
‎că etichetele adesea maschează realitatea.
‎Am prins un vas de pescuit de ton ‎care sacrificase 45 de delfini
‎ca să prindă opt toni.
‎Iar acel vas alimenta o fabrică ‎de conserve cu etichetă Dolphin Safe.
‎Aflasem lucruri șocante, ‎dar așa ceva era de necrezut.
‎N-am putut verifica cifrele online.
‎Eram sceptic în privința ‎acuzațiilor „păstorilor marini”.
‎Ca să mă conving, m-am dus la organizația ‎care acordă eticheta,
‎Earth Island Institute.
‎Câți delfini trebuie să moară în năvoade ‎ca să se considere că n-au fost ocrotiți?
‎Niciunul. Unul.
‎Un delfin și gata.
‎Puteți garanta pentru fiecare conservă?
‎Nu. Nimeni nu poate.
‎Cum poți ști ce fac pescarii ‎în mijlocul oceanului?
‎Avem observatori la bord.
‎Observatorii pot fi mituiți.
‎Stați puțin! Observatorii ies des pe mare?
‎Nu în mod regulat.
‎Nu e nimeni de față ‎să vadă dacă sunt uciși delfini.
‎De unde știi că au fost ocrotiți?
‎Mai ales când ești plătit ‎să acorzi eticheta Dolphin Safe?
‎Căpitanul este crezut pe cuvânt.
‎Se uită în jurnal: „N-am ucis delfini.”
‎„Bine, poftim eticheta!
‎Te costă atât.”
‎Doar ca să pricep eu,
‎aveți observatori, ‎dar ies rar pe mare și pot fi mituiți.
‎Nu puteți garanta ‎că eticheta spune adevărul.
‎Așa e, din punctul de vedere ‎al funcționării sistemului.
‎Și ce să facă oamenii ‎ca să apere delfinii?
‎Să cumpere ton cu eticheta Dolphin Safe,
‎la prinderea căruia institutul atestă ‎că delfinii au fost ocrotiți.
‎Dar nu există nicio garanție.
‎Nu se poate garanta ocrotirea delfinilor.
‎Dacă nu se garantează ocrotirea, ‎de ce se numește Dolphin Safe?
‎Se poate garanta oarecum.
‎Tocmai ați zis că nu e garantat.
‎Nu e garantat în sensul în care…
‎lumea e un loc dificil uneori.
‎Conflict de interese?
‎Da, e conflict de interese, ‎dar e și fraudă.
‎Am lucrat la ei.
‎Mi-am dat demisia.
‎Câștigam peste 100.000 $ pe an.
‎Aveam asigurare de viață gratuită.
‎Am plecat fiindcă eticheta Dolphin Safe ‎atestă mincinos ocrotirea delfinilor.
‎Nu vreau să fiu asociat cu asta.
‎Nu-mi venea să-mi cred urechilor.
‎Eticheta recunoscută în toată lumea ‎era o scorneală care nu garanta nimic.
‎M-am întrebat ‎ce altceva se mai mușamaliza.
‎Chiar și grupurile ‎care vorbesc despre plasticul marin
‎se feresc să spună ce este acel plastic,
‎adică năvoade și echipament de pescuit.
‎Auzim despre insula de gunoaie ‎din Pacific și ne îngrozim:
‎„Vai, bețișoarele noastre de urechi ‎și pungile de plastic se învârt în ocean!”
‎40% din insulă constă ‎din năvoade aruncate,
‎mult mai periculoase pentru fauna marină ‎decât paiele noastre din plastic,
‎fiind concepute să ucidă.
‎E de o evidență zdrobitoare. ‎De ce nu vorbim despre asta?
‎De ce nu spun nimic ‎nici campaniile împotriva plasticului?
‎Cum de nu mai auzisem de asta?
‎Pescarii aruncă o cantitate uriașă ‎de funii și fire, iar asta e foarte rău.
‎Orice cotlon, oricât de izolat, ‎e năpădit de unelte de pescuit.
‎Insula Henderson din Pacific, de exemplu.
‎Sau Svalbard, din cercul polar.
‎Studiind mai atent balenele eșuate ‎la început în Marea Britanie,
‎am constatat că în burtă aveau ‎mai ales unelte de pescuit.
‎Era marea problemă evidentă ‎despre care nu vorbea nimeni.
‎Am aflat că paragatele folosite la pescuit ‎ajung să înconjoare planeta de 500 de ori,
‎iar asta zilnic.
‎Deși țestoasele marine ‎nu fac dinadins obiectul pescuitului,
‎șase din șapte specii de țestoasă ‎sunt în pericol sau pe cale de dispariție.
‎Nu din cauza schimbării climatice, ‎a poluării sau a plasticelor din ocean,
‎ci a pescuitului.
‎Dar despre asta nu se vorbește.
‎Dacă era adevărat, cum de nu auzisem?
‎Toate știrile erau ‎despre paiele din plastic.
‎Așa că am luat documentele la puricat.
‎Un studiu global estima că plasticul ucide ‎în fiecare an o mie de țestoase marine.
‎Totuși, numai în SUA,
‎250.000 de țestoase sunt prinse, rănite ‎sau ucise anual de vasele de pescuit.
‎Dacă o țestoasă cu un pai în nas ‎stârnise atâta vâlvă,
‎de ce asta nu era cap de ziar?
‎Pe site-urile principalelor organizații ‎preocupate de poluarea cu plastic
‎lumea era îndemnată pe pagini întregi
‎să renunțe până și la pliculețele de ceai ‎și guma de mestecat.
‎Dar nu se spunea ce e de făcut ‎cu uneltele de pescuit,
‎dacă erau măcar menționate.
‎Paiele din plastic constituiau ‎99% din subiectele de discuție,
‎lucru și mai șocant când am aflat
‎că paiele reprezentau doar 0,03% ‎din plasticul care ajunge în ocean.
‎Era ca și cum voiau să salveze selva ‎și să oprească defrișările
‎boicotând scobitorile.
‎Abia era o picătură în ocean.
‎Dacă uneltele de pescuit erau o năpastă, ‎de ce tăcea organizația mea favorită?
‎Potrivit dv., care este sursa principală ‎de plastic din Marea Insulă de Gunoaie?
‎Microplasticul.
‎În Marea Insulă de Gunoaie din Pacific, ‎microplasticul.
‎Ultimele studii arată
‎că 46% din insulă e alcătuită ‎din plase de pescuit,
‎iar restul, ‎preponderent din alte unelte de pescuit.
‎Asta nu ar constitui majoritatea?
‎Nu aș spune că majoritatea plasticului ‎din insulă constă din plase de pescuit.
‎E mult. E un amestec de lucruri.
‎Majoritatea înseamnă peste 50%.
‎Gunoiul provenit din pescuit din insulă ‎depășește 50%.
‎Nu el ar fi majoritar?
‎Da, dacă e aproape de 50%, e…
‎Da, plase din plastic.
‎Niciun alt articol nu s-ar compara ‎cu acel procent.
‎Dar ce contează e ‎că sunt plase de pescuit din plastic.
‎Ce pot face oamenii ‎ca să nu mai existe deșeuri pescărești?
‎Un lucru care s-ar putea face ‎ar fi eliminarea
‎sau reducerea drastică ‎a consumului de pește,
‎ca speciile să se refacă.
‎Așa s-ar elimina și materialele folosite ‎la prinderea peștelui.
‎De ce acest mesaj important ‎lipsește de pe site-ul dv.?
‎Nu știu. Nu mă ocup eu de site.
‎Mai bine vorbiți cu Dianna.
‎Ea a fondat coaliția. ‎Vă va da răspunsuri mai bune.
‎DIRECTOR
‎Jackie zicea că putem combate ‎flagelul plaselor de pescuit din ocean
‎renunțând la consumul de pește.
‎Mă întrebam de ce acest mesaj important ‎nu e pe site-ul dv.
‎Un îndemn ‎la reducerea consumului de pește?
‎Nu e zona mea de interes. ‎Aud ce spui.
‎Nu am timp. Avem un eveniment.
‎Poți să oprești camerele? Mersi.
‎Nu mă interesează aspectul. ‎Nu am o părere pe această temă.
‎Vorbeam despre cum poate lumea reduce ‎deșeurile pescărești din ocean,
‎iar Jackie a zis să se elimine consumul.
‎- Am întrebat dacă era… ‎- Sigur n-a zis să elimine consumul.
‎…eliminarea sau reducerea drastică ‎a consumului de pește.
‎- Așa a zis. ‎- N-a zis să se elimine consumul.
‎Nu înțelegeam ce se întâmplă.
‎De ce o întrebare așa simplă ‎stârnea animozitate?
‎Nu-mi rămânea decât ‎să merg pe firul banilor.
‎Și am găsit răspunsul.
‎Normal că nu vorbesc despre năvoade.
‎Plastic Pollution Coalition e totuna ‎cu Earth Island Institute,
‎cei care acordă eticheta Dolphin Safe,
‎care pun umărul ‎la vânzarea de fructe de mare.
‎Normal că nu vorbesc despre marea cauză ‎a poluării cu plastic din întreaga lume.
‎E adevărat că trebuie ‎să folosim mai puțin plastic.
‎Dar chiar dacă niciun gram de plastic ‎nu ar mai ajunge în ocean
‎de azi înainte,
‎tot am nenoroci ecosistemele.
‎De departe cea mai mare problemă ‎e pescuitul comercial.
‎Nu e doar mai distrugător ‎decât poluarea cu plastic.
‎E mult mai distrugător ‎decât poluarea cu petrol.
‎Scurgerile de petrol de la platforma ‎Deepwater Horizon au fost colosale.
‎Cantități uriașe de petrol s-au vărsat ‎în adânc vreme de câteva luni.
‎Lumea s-a cutremurat văzând fauna moartă ‎pe plajele linse de petrol.
‎Dar industria pescuitului din Golful Mexic ‎distrugea într-o zi mai multe animale
‎decât acea scurgere de petrol ‎în luni de zile.
‎Suprafețe întinse au fost închise ‎pentru pescuit
‎din cauza posibilei poluări cu petrol.
‎Fauna a beneficiat de pe urma deversării ‎de la Deepwater Horizon,
‎întrucât a fost scăpată de pescari.
‎Nu mă împac cu ideea pescarului ‎în bărcuța lui făcând atâta prăpăd.
‎Care-i treaba?
‎Avem o imagine a pescuitului inculcată ‎în minte încă de când eram mici.
‎Vaporașul roșu brăzdând marea sclipitoare, ‎cu căpitanul Birdseye la timonă,
‎cu barbă dalbă, ochi albaștri râzători ‎și chipiu de marinar…
‎În fapt, ‎avem de-a face cu o mașinărie a morții.
‎O mașinărie înalt tehnologizată, ‎extrem de eficientă.
‎Navele teribil de puternice,
‎vasele uriașe de pescuit ‎au ca scop stârpirea animalelor
‎care stau la baza ‎întregului lanț trofic marin: peștii.
‎Deși simțeam ‎că sunt în sfârșit pe calea cea bună,
‎mă indispunea faptul
‎că zarva făcută pe marginea plasticului ‎și a combustibilului fosil
‎distrăgea atenția de la o industrie ‎cu un impact mult mai mare asupra mării.
‎Săpând mai adânc, am descoperit ‎că asta era valabil și pentru corali.
‎Preconizându-se dispariția ‎a 90% din recife până în 2050,
‎explicația generalizată ‎era schimbarea climatică.
‎Mai nimeni nu zicea că peștii sunt vitali ‎pentru viața coralilor.
‎PEȘTII CARE ȚIN CORALII ÎN VIAȚĂ
‎Ecosistemul recifelor ‎se bazează pe reciclare.
‎Excrementele animalelor ‎sunt hrana coralilor.
‎Dacă pescarii vin și prind peștii, ‎nu suferă doar peștii.
‎Materia eliminată de pești în apă ‎e hrană pentru corali.
‎Substanțele nutritive necesare ‎dezvoltării lor se pierd.
‎Pescuitul a devenit cel mai mare pericol ‎pentru recifele lumii,
‎din Orientul Mijlociu până în Caraibe,
‎unde au pierit 90% din peștii mari ‎care trăiseră bine acolo milenii întregi.
‎Oceanele erau într-un moment de cumpănă, ‎iar eu aveam nevoie de răspunsuri.
‎Voiam să vorbesc cu ecologiștii ‎care s-au dedicat ocrotirii mării,
‎începând cu o legendă vie, ‎una dintre cele mai mari eroine ale mele.
‎Sunt Sylvia Earle, oceanografă,
‎exploratoare-rezidentă ‎la National Geographic,
‎fondatoarea Mission Blue ‎și Deep Ocean Exploration and Research.
‎De-a lungul anilor, am văzut schimbări.
‎Am fost martora
‎poate celei mai mari epoci ‎a descoperirilor oceanice
‎și totodată a pierderilor.
‎De la mijlocul secolului XX,
‎oamenii au reușit să extragă din ocean ‎cantități imense de faună sălbatică.
‎Se estimează ‎că la la mijlocul secolului XXI,
‎dacă vom prăda mările în ritmul de azi,
‎nu va mai exista pescuit comercial, ‎fiindcă nu vor mai fi pești de prins.
‎În Marea Nordului, pe la 1830,
‎un vas de pescuit tipic prindea zilnic ‎1-2 t de halibut.
‎Azi, întreaga flotă prinde ‎cam 2 t de halibut într-un an.
‎Vasăzică halibutul e de peste o mie de ori ‎mai puțin abundent în ziua de azi.
‎Suntem în război cu oceanele.
‎Dacă câștigăm războiul, vom pierde tot.
‎Omul nu poate trăi pe planetă ‎dacă marea moare.
‎Industrializarea completă a pescuitului ‎este de vină.
‎Distrugem totul în galop.
‎Pescuitul comercial era în esență ‎braconaj la scară imensă,
‎cu 2,7 trilioane de pești prinși anual,
‎adică până la 5.000.000 uciși ‎în fiecare minut.
‎Nicio altă industrie nu omora ‎atâtea animale,
‎printre care specii sălbatice ‎abia înțelese.
‎Populațiile globale de pește au scăzut ‎și până aproape de dispariție.
‎Extrem de șocantă a fost estimarea ‎unui renumit expert în materie de pescuit
‎cum că, dacă se continuă tendința,
‎oceanele se vor goli până în 2048.
‎Cu cât aflam mai multe, ‎cu atât eram mai răscolit.
‎Începeam să înțeleg ‎interconexiunea speciilor
‎și rolul lor ‎în întreținerea chimiei oceanului
‎și a atmosferei planetei.
‎Pare uluitor,
‎dar puterea de amestec a animalelor ‎care se mișcă vertical prin coloana de apă
‎e la fel de mare ‎ca a tuturor vânturilor, valurilor,
‎mareelor și curenților mării la un loc.
‎Iar aceasta are un impact uriaș
‎asupra fizicii, chimiei ‎și biologiei mării.
‎Prin tot acest amestec al apelor, ‎oceanul absoarbe căldură din atmosferă.
‎Animalele care înoată prin coloana de apă ‎trag în jos apele calde de la suprafață,
‎care se amestecă cu cele reci din adânc.
‎Deși mai trebuie cercetat, se poate ‎ca decimarea faunei să încurce procesul
‎și să contribuie la încălzirea mării.
‎În concluzie, oceanele și vietățile lui ‎influențează neașteptat de mult clima.
‎Se dovedește ‎că fauna oceanică are un rol crucial
‎în stocarea carbonului ‎și împiedicarea emiterii lui în atmosferă.
‎Înțelegem că păstrarea ‎și plantarea copacilor
‎echilibrează ecuația carbonului.
‎Dar nimic nu contează mai mult ‎decât menținerea integrității
‎sistemelor oceanice.
‎Animalele mari și cele mici deopotrivă ‎absorb carbonul
‎și îl sechestrează ‎când se scufundă pe fundul oceanului.
‎Oceanul e cel mai mare absorbant ‎de dioxid de carbon.
‎Ca să combați schimbarea climatică, ‎întâi trebuie să protejezi oceanul.
‎Soluția e simplă: îl lași în pace.
‎Eu compar mereu Pământul ‎cu o navă spațială.
‎Călătorește prin galaxie. ‎Încheie o orbită în 250.000.000 de ani.
‎Orice navă are ‎un sistem de menținere a vieții.
‎El ne dă hrană și aer ‎și reglează clima, temperatura.
‎Sistemul e gestionat ‎de un echipaj de pământeni.
‎Dacă omori prea mulți membri, ‎rămâi fără ingineri și apar defecțiunile.
‎Asta facem noi acum, ucidem echipajul.
‎Am descoperit că un membru-cheie ‎al echipajului navei Pământ
‎era flora marină.
‎Pe acru, flora costală înmagazinează ‎de până la 20 de ori mai mult carbon
‎decât pădurile.
‎De fapt, 93% din cantitatea de CO2 ‎din lume e stocată în ocean
‎grație vegetației marine, ‎a algelor și coralilor.
‎Pierderea a doar 1% din acest ecosistem ‎echivala cu emisia de noxe
‎a 97.000.000 de mașini.
‎Extrăgând peștele din ocean, ‎practic defrișezi oceanul.
‎Nu doar că elimini peștii,
‎dar metoda de eliminare e catastrofală ‎pentru habitat, pentru ecosisteme.
‎Cu atât mai mult ‎cu cât nu se vede și se ignoră.
‎Traularea era de departe ‎cea mai distrugătoare formă de pescuit.
‎Traulele gigantice pot înghiți ‎catedrale întregi
‎și până la 13 avioane cu reacție.
‎Năvoadele prevăzute cu greutăți mari ‎jupoaie fundul mării, cândva înfloritor,
‎lăsând în urmă doar pustiu.
‎Era ca și cum ai rade cu buldozerul ‎selva amazoniană virgină,
‎însă mult mai rău.
‎Anual se distrug ‎peste 10.000.000 ha de pădure,
‎echivalentul distrugerii ‎a 27 de stadioane pe minut.
‎Se estimează însă că traularea a distrus ‎peste 1.500.000.000 ha
‎în fiecare an.
‎Era echivalentul distrugerii ‎a peste 4.316 de stadioane pe minut.
‎În total, pe an, asta echivala ‎cu raderea suprafeței terestre
‎a Groenlandei, Norvegiei, ‎Suediei, Finlandei
‎Danemarcei, Regatului Unit, Germaniei, ‎Franței, Spaniei,
‎Portugaliei, Italiei, ‎Turciei, Iranului, Thailandei
‎și Australiei la un loc.
‎Unde sunt activiștii de mediu? ‎De ce nu investighează?
‎E cât se poate de evident, sare în ochi.
‎Industria pescuitului distruge peștii ‎și celelalte forme de viață marine.
‎Cu cât mai evident trebuie să fie?
‎Totuși, în mare parte, tac. ‎Nu ridică glasul împotriva fenomenului.
‎În mod deliberat nu atacă ‎cea mai importantă problemă dintre toate.
‎Mulți cercetători cred ‎că circa 30% din ocean ar trebui protejat.
‎În realitate, regiunile marine protejate ‎reprezintă doar 5%.
‎Procentul induce în eroare, în peste 90% ‎din acele zone permițându-se pescuitul.
‎De fapt, sub 1% din oceanul planetar ‎e ocrotit prin lege.
‎Guvernanții vorbesc mult ‎despre aceste rezervații marine.
‎Într-un interviu, ‎un ministru a fost întrebat:
‎„În această zonă protejată anume, ‎ce măsuri suplimentare impuneți?
‎Interziceți pescuitul industrial?” „Nu.”
‎„Interziceți forajul petrolier?” ”Nu.”
‎„Cum anume protejați zona?”
‎„Vom restricționa mai mult ‎practicarea caiacului.”
‎Pe bune? Caiacul? ‎Doar de atât a fost în stare?
‎Mai mare rușinea!
‎Cum practic nu există zone ‎unde pescuitul e interzis,
‎iar efectivul de pește ‎e pe muchie de cuțit,
‎m-am întrebat
‎dacă există fructe de mare sustenabile.
‎Mi-am frământat mintea ‎încercând să găsesc un exemplu
‎de exploatare masivă sustenabilă ‎a faunei sălbatice.
‎Nu există așa ceva.
‎Nu prea poți să spui: „În unele zone ‎se poate pescui. În altele, nu.”
‎Cine trage linia?
‎De unde știi ‎dacă peștele a fost prins ilegal
‎sau a fost prins printr-o metodă durabilă?
‎Nu există așa ceva. E imposibil.
‎Nu există pescuit sustenabil.
‎Nu există suficient pește.
‎Totul e „durabil” acum. ‎Aiurea! E un slogan de marketing.
‎Nu sunteți de acord cu organizațiile
‎care recomandă consumul ‎de pește sustenabil ca mod de protecție?
‎Nu sunt deloc de acord.
‎Ei de fapt caută ‎să câștige simpatia populației generale.
‎Curtează consumatorii de pește.
‎Am întâmpinat problema asta ‎ca director național la Sierra Club.
‎Nu se pronunțau contra vânătorii, ‎a pescuitului, a consumului de carne,
‎de frică să nu piardă ‎susținerea membrilor.
‎Multe organizații nu vor ‎să rezolve problema, ci să o exploateze.
‎Că se ocupă de schimbarea climatică, ‎de conservare…
‎E o afacere. Marfa e starea de bine.
‎Am intrat pe site-ul Oceana, ‎cel mai mare grup pentru ocrotirea mării.
‎Nu scria nimic despre reducerea ‎sau eliminarea consumului de pește.
‎Organizația recomanda salvarea peștilor ‎prin metoda consumului de pește.
‎Oceana promova pescuitul sustenabil,
‎așa că m-am dus să cer explicații.
‎Ce înseamnă pescuit sustenabil? ‎Cine îl definește?
‎E o întrebare grea.
‎Sustenabilitatea nu e ‎propriu-zis definită.
‎Nu există o definiție de ansamblu ‎a sustenabilității privind pescuitul.
‎Nu e derutant să zici: ‎„Mâncați pește sustenabil”,
‎dacă nu există o definiție universală?
‎Absolut.
‎Consumatorul nu are cum evalua corect ‎care pește e sustenabil și care nu.
‎Sfaturile sunt multe,
‎dar consumatorul nu are cum ‎să decidă în cunoștință de cauză.
‎Dacă nimeni nu știe ce e, ‎nu ar fi o strategie mai eficientă
‎să promovați reducerea ‎sau eliminarea consumului?
‎Nu ar fi mai bine pentru ocean?
‎E…
‎E greu de răspuns ‎la o întrebare care necesită gândire
‎când nu ai timp de reflecție.
‎Nu avem un punct de vedere. ‎Nu ne-am pus problema până acum.
‎Puteți scrie pe site:
‎„Lucrul cel mai bun pentru ocean ‎e reducerea consumului de pește.”
‎Am plecat de la Oceana ‎cu încrederea zdruncinată,
‎dezamăgit că nu au avut răspuns ‎la o întrebare atât de simplă.
‎Poate contactând autoritățile ‎aveam să aflu răspunsul.
‎În fond, acesta era al doilea îndemn ‎de pe site-ul Oceana.
‎M-am dus direct la vârf.
‎Am obținut o audiență la comisarul ‎european pentru pescuit și mediu,
‎care impunea norme ‎contra plasticului de unică folosință.
‎Care e definiția pescuitului sustenabil?
‎Imaginați-vă că aveți bani la bancă.
‎Aveți un capital. ‎Depuneți la bancă 100 €, să zicem.
‎Acei 100 €, care reprezintă capitalul, ‎vă aduc dobândă.
‎Câtă vreme cheltuiți numai dobânda, ‎fără să vă atingeți de capital,
‎aveți sustenabilitate.
‎Dacă începeți să cheltuiți din capital,
‎intrați într-un ciclu ‎al nesustenabilității.
‎Mergând pe analogia dv. economică,
‎oceanul nu doar are datorii, ‎ci se află în mare depresiune.
‎N-ar trebui să nu mai cheltuim ce nu avem?
‎Nu putem să cădem în extrema opusă
‎și să zicem că singura soluție e ‎să nu mai pescuim deloc.
‎Nu cred că putem face asta.
‎Comisia ia măsuri dure pentru interzicerea ‎plasticului de unică folosință,
‎când pescuitul provoacă ‎pagube mult mai mari.
‎De ce se bucură industria pescuitului ‎de tratament special?
‎Ideea nu e să interzicem pescuitul.
‎Ideea e să pescuim mai mult sustenabil.
‎Mai mult pescuit sustenabil însemna ‎mai mult din ceva fără efect,
‎care nu poate fi definit.
‎Fără o definiție clară,
‎în ce poziție se aflau ‎organismele de atestare precum MSC,
‎care tot nu mă contactase?
‎Vrei să zici Marine Stewardship Council? ‎Vai de mine!
‎Mă pui să vorbesc ‎despre Marine Stewardship Council.
‎Cât vreau să spun?
‎A atestat companii de pescuit ‎cu niveluri enorme de capturi accidentale.
‎Niveluri ignorate, ‎întrucât sunt considerate sustenabile.
‎Dar consumatorul nu asta vrea să audă.
‎El vrea să știe că niciun mamifer ‎și nicio pasăre marină nu e ucisă
‎ca peștele să ajungă pe farfuria lui.
‎Eticheta de pe conservă nu face doi bani ‎în unele cazuri.
‎Fac să pară, pe hârtie,
‎că să mănânci somon obținut sustenabil ‎e mai bine decât să omori un ton roșu,
‎creând o justificare ‎în ochii consumatorului.
‎E ca și cum ai zice că e mai sustenabil ‎să împuști un urs polar decât un panda.
‎În fapt, nicio variantă nu e ‎nici sustenabilă, nici morală.
‎Credeți că va fi posibil la un moment dat ‎un interviu cu MSC?
‎Nu cred că se va putea.
‎Nu e nimeni la birou.
‎Sunt multe conferințe.
‎După ce ni s-a refuzat interviul ‎de nenumărate ori la telefon,
‎ne-am înființat la sediul lor.
‎Bună ziua! Eu sunt Ali.
‎Încerc de câteva luni ‎să obțin un interviu cu MSC.
‎Mă interesează pescuitul sustenabil.
‎E cineva cu care aș putea vorbi?
‎Ni s-a spus să așteptăm ‎până ni se găsește un interlocutor.
‎Dar după o jumătate de oră de priviri ‎panicate între angajați, am fost alungați.
‎Iar ne-a tras țeapa MSC-ul.
‎Cea mai mare organizație ‎pe pescuit sustenabil
‎nu vrea să vorbească ‎despre pescuitul sustenabil.
‎Nu-mi rămânea decât ‎să merg pe firul banilor.
‎Nu mi-a luat mult să găsesc ‎uriașul conflict de interese.
‎Printre fondatorii MSC ‎se număra corporația Unilever,
‎mare comerciant de fructe de mare.
‎Deși nenumărate companii de pescuit ‎epuizaseră resursele naturale,
‎doar două nu primiseră atestatul ‎în decurs de 20 de ani.
‎Cel mai mult m-a șocat descoperirea
‎că peste 80% din venitul anual ‎de aproape 30.000.000‎ £
‎provenea din aplicarea logoului ‎pe fructele de mare.
‎Mai multe bife albastre acordate, ‎mai multe încasări.
‎Mi-am pierdut toată încrederea ‎în aceste etichete.
‎Și alte încercări ‎de a regulariza industria dădeau greș.
‎Observatorii trimiși de guvern pe vapoare ‎să monitorizeze pescuitul
‎erau uciși pe mare ‎și aruncați peste bord,
‎precum Keith Davis, ‎un observator american de 41 de ani,
‎care dispăruse recent din largul Perului ‎și nu mai fusese văzut niciodată.
‎În Papua Noua Guinee, dispăruseră ‎18 observatori în doar cinci ani.
‎Iar în Filipine, în 2015,
‎observatoarea Gerlie Alpojara ‎a primit amenințări cu moartea
‎de la rudele unui pescar de ton ‎arestat pentru pescuit ilegal.
‎Câțiva bărbați înarmați au intrat peste ea ‎în casă și au omorât-o cu sânge-rece,
‎împușcând-o în cap ‎sub ochii celor doi băieți ai ei.
‎Infracțiunile pescărești trebuie privite
‎în contextul ‎crimei organizate transnaționale.
‎Sindicatele din spatele pescuitului ilegal ‎sunt aceleași grupări infracționale
‎din spatele traficului de droguri, ‎de persoane și tot așa.
‎Dacă le încurci afacerile, ‎îți riști viața.
‎Să nu te mire nici până unde sunt gata ‎să meargă guvernanții
‎ca să te împiedice ‎să dai la iveală activitățile economice
‎pe care ei le subvenționează pe mare.
‎Bani din taxe sunt dați unei industrii
‎ca prețul produsului sau serviciului ‎să rămână mic.
‎În tot mai multe țări, subvenția depășea ‎valoarea peștelui obținut.
‎Chiar și neconsumând pește, ‎sprijini pescuitul plătindu-ți taxele.
‎Dacă stai să te gândești, e șocant ‎că subvenționăm industria pescuitului
‎cu circa 35.000.000.000 $.
‎Cu această sumă, potrivit ONU, ‎am combate foamea la nivel mondial.
‎Subvențiile au fost inițial gândite ‎să asigure siguranța alimentară.
‎Paradoxal,
‎acum sunt pricina nesiguranței alimentare ‎din multe regiuni în curs de dezvoltare.
‎Pescuitul practicat de UE ‎în locuri ca Africa de Vest
‎e stimulat de subvențiile acordate de UE.
‎Întreprinzătorii locali nu pot ține piept ‎puterii economie a Uniunii Europene.
‎Astfel se continuă istoria jefuirii ‎continentului african.
‎Pescuitul intensiv nu extermina ‎doar peștii,
‎ci distrugea și economiile țărilor.
‎În Statele Unite,
‎unul din trei pești de captură importat ‎fusese prins ilegal și deci vândut ilegal.
‎Furat, adesea de la țări foarte nevoiașe, ‎unde se duc acum războaie pentru pește.
‎O cauză a apariției piraților somalezi, ‎acum temuți în toată lumea,
‎a fost pescuitul ilegal.
‎Pirații au fost cândva pescari umili, ‎de subzistență.
‎Când a izbucnit războiul civil,
‎navele străine de pescuit ilegale, ‎adevărații pirați ai oceanelor,
‎le-au năpădit apele ‎și le-au furat peștele,
‎luându-le hrana de la gură.
‎Pescarii somalezi s-au văzut siliți ‎să se reprofileze.
‎Prădarea coastei africane se petrecea însă ‎la nivel de continent.
‎Sea Shepherd combătea curajos ‎acest fenomen,
‎lucrând cu statele în vederea ‎prinderii navelor ilegale de pescuit
‎în locuri precum Liberia.
‎MONROVIA, LIBERIA, AFRICA DE VEST
‎În ciuda avertismentelor ‎de a nu veni aici,
‎ne-am alăturat celor de la Sea Shepherd ‎în linia întâi a problemei.
‎Sunt preponderent flote internaționale,
‎din țări ‎care și-au epuizat propriile rezerve
‎și se duc tot mai departe ‎în încercarea de a acoperi deficitul,
‎folosind tehnologie tot mai avansată ‎ca să sporească captura.
‎Flotele internaționale vin aici ‎și pescuiesc ilegal.
‎Captura valorează sume enorme. ‎E ca goana după aur.
‎Apele noastre costale erau sat fără câini.
‎Acum ne-am sporit vigilența ‎și am decis să facem ordine.
‎Ca soldați, participăm la aceste misiuni ‎în stare de alertă maximă.
‎Știm că e vorba de piraterie. ‎Sunt operațiuni periculoase.
‎APELE LIBERIEI- 108 MILE ÎN LARGUL MĂRII ‎PATRULA ANTIBRACONAJ
‎La fața locului
‎mi-a fost clar de ce apele Africii de Vest ‎merită protejate cu ardoare.
‎Asta e una dintre ultimele redute de viață ‎din ocean.
‎Animale minunate și rare împânzesc locul.
‎Nenumărate specii au străbătut Atlanticul ‎ca să ajungă în aceste ape.
‎Aici se pot împerechea și hrăni în voie, ‎trăind în relativă armonie și echilibru.
‎Dar o altă specie se îndrepta ‎spre acest loc în cu totul alt scop.
‎Sea Shepherd și Paza de Coastă liberiană ‎localizau și abordau vasele de pescuit.
‎Specii pe care nu le mai văzusem mureau ‎în năvod fără să apuc să le apreciez.
‎Scenele continuau sub punte. ‎Aceste vase erau abatoare plutitoare.
‎Asta e captura ‎unei singure nave cu plase-pungă.
‎Ăsta e doar vârful aisbergului. Tot vasul ‎e plin. Ar putea fi sute de mii de pești.
‎E greu să urci pe vasul ăsta. ‎E nevoie de intervenția armatei.
‎Dacă pescuiește nesustenabil, nu s-ar ști. ‎Ar vinde marfa ca sustenabilă.
‎Nu știu cum s-ar putea impune ‎legile pentru pescuit sustenabil
‎cu atâtea vapoare aflate în larg.
‎Nu văd cum e posibil.
‎APELE LIBERIENE, ORA 03:00
‎Noaptea, la adăpostul întunericului, ‎braconierii își fac de cap.
‎Vasele pătrund în apele altor țări ‎pe ascuns și fură peștele.
‎Dar atunci trec serios la treabă ‎și cei de la Sea Shepherd.
‎Trebuie să-i abordăm cât mai repede.
‎Am înțeles.
‎Cei de la Sea Shepherd au depistat ‎un vas la orizont. Se vede pe radar.
‎Ar putea fi braconieri.
‎Vom afla cât de curând.
‎Era un trauler sub pavilion chinez.
‎În cală avea cantități enorme ‎de pește prins ilegal.
‎Nava a fost reținută și amendată.
‎Era doar o victorie,
‎dar a transmis navelor din zonă mesajul ‎că braconajul avea urmări reale.
‎La ziuă, de pe nava braconierilor, ‎care urma să fie dusă în port,
‎am văzut niște bărbați vâslind spre vas.
‎Mi-am amintit ‎avertismentul Ministerului Apărării,
‎dar aceștia nu păreau pirați.
‎De ce își riscau viața în larg, ‎într-o canoe?
‎Deodată, am văzut ceva.
‎Erau flămânzi.
‎Oamenii de pe coastă trăiesc aici ‎din timpuri imemoriale.
‎Ăsta e traiul lor.
‎De când am permis pescuitului industrial ‎să pătrundă în zona lor,
‎ei nu mai au ce prinde.
‎Iar dacă nu mai prind pește
‎fiindcă un vas comercial a venit ‎și a luat totul cu japca,
‎sunt siliți să iasă în larg.
‎Și vin fără veste de salvare. ‎E periculos. Pot păți orice.
‎Dacă sunt azvârliți din canoe, ‎s-a zis cu ei.
‎Munca de pescar pe mare ‎e dintre cele mai periculoase.
‎Pentru context,
‎peste 4.500 de soldați americani au murit ‎în războiul din Irak în decursul a 15 ani.
‎În aceeași perioadă,
‎360.000 de pescari au murit ‎în timpul serviciului,
‎estimându-se ‎că anual mor 24.000 de pescari.
‎Africanii care pescuiesc din canoe ‎au cea mai mare rată a mortalității
‎dintre toți pescarii de pe glob.
‎Un număr uriaș de oameni depindeau ‎de peștele aproape dispărut acum.
‎Asta a pricinuit foamete,
‎nu doar pe țărm, ‎ci până la 1.600 km depărtare.
‎Ce a înlocuit pescuitul?
‎Vânătoarea de animale sălbatice.
‎Pe lângă impactul catastrofal ‎asupra faunei terestre,
‎a fost afectată considerabil ‎și viața omului,
‎comerțul cu carne de animale exotice ‎fiind de vină pentru epidemiile de ebola.
‎Afirmația se susține ‎cu argumente științifice.
‎Furtul rezervelor de pește intensifică ‎sau cauzează
‎focarele de ebola din Africa de Vest.
‎Călătoria în Liberia era pe sfârșite.
‎M-am întrebat dacă exista ‎vreo metodă de pescuit
‎care să aducă o soluție
‎la consecințele acestei industrii ‎asupra mediului și omului.
‎Un licăr de speranță s-a ivit ‎sub forma pisciculturii.
‎O industrie înfățișată ‎ca mod ecologic de a hrăni lumea,
‎fără necazurile capturii ‎de pește sălbatic.
‎Fără captură accidentală, ‎braconaj, distrugerea fundului mării,
‎uciderea speciilor periclitate ‎și muncă periculoasă,
‎era exact ce căutam.
‎Multă lume trage pripit concluzia
‎că peștele sustenabil e de piscicultură, ‎nu prins în larg.
‎Dar nu e deloc așa.
‎Piscicultura pune o grămadă de probleme.
‎Poluare, boli…
‎Și trebuie să ne întrebăm ‎cu ce sunt hrăniți peștii.
‎Cu ce erau hrăniți?
‎Piscicultorii susțin ‎că, pentru un kilogram de somon,
‎e nevoie de doar 1,2 kg de furaje.
‎La o cercetare mai atentă, ‎a reieșit că furajul este procesat
‎și că se obține ‎din făină și ulei de pește,
‎a căror producție presupune ‎o cantitate enormă de pește.
‎În fapt, peștele necesar pentru furaje ‎îl depășește cu mult pe cel obținut.
‎Piscicultura era doar pescuit deghizat.
‎Încă și mai șocantă era scara ‎la care se practică piscicultura.
‎Azi, circa 50% din peștele consumat ‎în lume provine de la ferme ca acestea.
‎Cuști imense din ocean, ‎conținând zeci de mii de pești.
‎Am lăsat în urmă Liberia, ‎revenind în Marea Britanie, în Scoția,
‎mare producătoare ‎de somon de piscicultură.
‎Cum marile firme au refuzat ‎să vorbească cu noi,
‎ne-am întâlnit ‎cu câțiva avertizori de integritate.
‎Industria somonului e puternică în Scoția.
‎Vorbim de multinaționale ‎de miliarde de dolari,
‎care au resursele și priceperea ‎să se impună
‎și să se asigure că circulă ‎doar informațiile care le convin lor.
‎M-am deplasat pentru documentare ‎la una dintre crescătorii.
‎Mi-a fost dat să filmez ‎o infestare cumplită cu păduchi de mare.
‎Corin a surprins imagini cu somonii ‎năpădiți de păduchi și mâncați de vii.
‎Paraziții sunt ceva comun ‎în fermele piscicole din toată lumea.
‎E trist că această specie excepțională
‎care s-a adaptat în decursul mileniilor ‎să străbată oceane întregi
‎și să înoate în amonte ‎până la locul de boiște,
‎era constrânsă să se învârtă în cerc, ‎în propria mizerie.
‎Se estimează că fiecare somonărie ‎din Scoția produce deșeuri organice
‎pe potriva unui oraș ‎cu 10.000-20.000 de locuitori.
‎Se estimează că toate fermele de somon ‎luate la un loc produc deșeuri organice
‎cam cât întreaga populație a Scoției ‎în fiecare an.
‎În continuare voiam ‎să-l întâlnesc pe Don Staniford,
‎care lucra sub acoperire ca să dezvăluie ‎realitatea de la fermele piscicole.
‎Ne-am infiltrat și noi cu el.
‎Suntem la somonăria Marine Harvest. ‎Ți se face scârbă.
‎Așa duhnește somonul scoțian.
‎Aici își găsesc sfârșitul ‎somonii de crescătorie.
‎Poate 50% din somoni mor între icră ‎și farfurie, între ecloză și captură.
‎Acesta e „muntele mortalității”.
‎Acesta e un simptom ‎al creșterii somonilor în baterii.
‎Peștii ăștia mor de anemie,
‎păduchi,
‎boli infecțioase,
‎clamidioză, boli de inimă…
‎Ăsta e supliciu.
‎Departe de a fi leacul crizei alimentare, ‎creșterea somonilor e o risipă de resurse.
‎E o aberație biologică.
‎Duhoarea era înfiorătoare.
‎Ăștia nu erau somonii rozalii din reclame.
‎Somonul de crescătorie ar fi complet gri ‎fără coloranții adăugați în furaje.
‎Crescătorii aleg culoarea dintr-o paletă, ‎așa cum se face la zugrăvirea casei.
‎Aleg nuanța de roz ‎a somonului pe care îl produc.
‎Nu am eu căderea să spun,
‎dar îmi pare că lumea mănâncă ‎pește gri vopsit în roz.
‎Iată adevăratul monstru ‎din lacurile Scoției.
‎Însă impactul acvaculturii asupra mediului ‎nu se oprea la pește.
‎Un tip de habitat extrem de important ‎îl reprezintă mangrovele.
‎Mangrovele formează bariere esențiale ‎împotriva furtunilor,
‎protejând localitățile ‎de mareele de furtună și de tsunamiuri.
‎Totuși, 38% din mangrovele lumii ‎au fost distruse
‎de crescătoriile de creveți.
‎Furajele pentru creveți au însă ‎cel mai mare impact umanitar,
‎deoarece se bazează pe sclavie.
‎Auzim despre „diamante însângerate”. ‎Ăștia sunt „creveți însângerați”.
‎În aceste imagini recente, ‎un pescar din Asia de Sud-Est
‎scrie un mesaj secret pentru dronă, ‎pe ascuns de căpitan.
‎VĂ ROG VENIȚI
‎Sclavia pe mare e o problemă uriașă.
‎Sunt foarte greu de dat cifre exacte,
‎tocmai fiindcă se desfășoară pe ascuns.
‎Cei care comit aceste abuzuri nu vor ‎să fie descoperiți din motive evidente.
‎Dau exemplul Thailandei.
‎În apele ei pescuiesc acum circa 51.000 ‎de ambarcațiuni sub pavilion thailandez.
‎Acestea au fost nevoite să pescuiască ‎mai ieftin și să prindă mai puțin pește.
‎De aici se naște ‎vulnerabilitatea inerentă.
‎Majoritatea bărcilor nu ar fi rentabile ‎fără mâna de lucru gratuită.
‎Habar nu aveam la început ‎că aveam să ajung aici.
‎Era greu de crezut ‎că există atâta corupție.
‎Pe internet ‎erau informații contradictorii.
‎Am vrut să întreb direct la sursă,
‎la un târg pescăresc deschis ‎doar celor din branșă.
‎Ne-am făcut cărți de vizită false ‎cu numele unei firme fictive
‎și ne-am strecurat înăuntru.
‎Am filmat dialogul cu un reprezentant ‎al industriei pescărești thailandeze.
‎- M-am documentat… ‎- Documentat?
‎Am aflat că mulți creveți thailandezi ‎se obțin cu sclavi, cu oameni răpiți.
‎- Nu, nu! ‎- Nu-i adevărat?
‎Nu-i adevărat.
‎- Sunt minciuni? ‎- Da.
‎- Nu se folosesc sclavi? ‎- Nu.
‎- Atunci de ce se spune asta? ‎- Nu știu.
‎- Da. Deci… ‎- E o afacere.
‎Da, absolut, e o afacere.
‎Mă săturasem de companiile și de ONG-uri ‎care măsluiau adevărul.
‎Sincer, nu știam ce să cred.
‎Nu puteam afla sigur ‎dacă exista sclavie în rândul pescarilor
‎decât vorbind direct cu pescarii înrobiți.
‎Ați spune că mă expun primejdiei ‎realizând acest film?
‎Primejdia e serioasă.
‎O ignorați pe propria răspundere.
‎Sunt uciși oameni.
‎Există și criminali în branșă.
‎Puteți să muriți dacă nu sunteți atenți ‎sau vă nimeriți unde nu trebuie.
‎Puteți cădea victimă
‎acțiunilor nedrepte sau discreționare ‎ale organelor mituite,
‎deci corupției.
‎Trebuie să aveți mare grijă.
‎Măsurile de protecție pe care le luați ‎pot face diferența dintre viață și moarte.
‎BANGKOK, THAILANDA
‎Am ajuns în Bangkok, având adresa ‎unui adăpost pentru sclavii fugiți.
‎Știam că doar filmând aceste interviuri
‎și atrăgând atenția ‎asupra crimelor din această țară
‎ne expuneam pericolului.
‎INTERPRETUL
‎Nu-mi filma fața.
‎Pot s-o pățesc fiindcă vă ajut.
‎Ne-am suflat în sân, ‎sperând să obținem răspunsurile dorite.
‎ADRESĂ NEDEZVĂLUITĂ, SUDUL THAILANDEI
‎Spune-mi întâi ‎cât timp ai stat pe vasele astea.
‎Zece ani, două luni și două zile.
‎Trăiam în frică, îți spun sincer.
‎Nu puteam să coborâm de pe vas. ‎Paznicii stăteau cu ochii pe noi.
‎Am stat pe mare șase ani.
‎Eram atât de deprimat, ‎că am încercat să mă sinucid de trei ori.
‎L-am cunoscut pe căpitan pe uscat. ‎Am băut și am râs.
‎Odată urcat pe vas și ieșit din port,
‎căpitanul s-a schimbat radical.
‎Se purta de parcă nu mă cunoștea.
‎Mă brusca și mă înjura ‎de parcă nu mă cunoștea.
‎Arunca pe noi cu apă clocotită ‎când eram bolnavi sau obosiți.
‎Dădea în noi cu drugul de fier ‎când era nemulțumit.
‎Ne amenința cu pistolul.
‎Pe vaporul pe care eram eu,
‎cadavrele celor omorâți ‎erau uneori ținute în frigider.
‎Băieții cădeau în mare și se înecau.
‎Le vedeam leșurile plutind pe apă ‎și după câteva zile.
‎Mi-era milă de părinții lor. ‎Nu aveau să afle că le-au murit copiii.
‎Când nava e în mijlocul oceanului…
‎unde apar problemele…
‎poți să fii aruncat peste bord, în mare.
‎Pot să le spună autorităților
‎că ți s-a făcut rău și ai căzut în apă.
‎Oamenii nu văd cum pescuim.
‎Le pasă doar să mănânce.
‎Multe din fructele de mare consumate azi ‎se obțin prin sclavie,
‎prin muncă silnică.
‎Aș vrea ca lumea să nu îi mai susțină,
‎dacă se poate.
‎Ai putea să ne duci la vasele cu sclavi ‎sau e prea periculos de filmat?
‎E periculos să faci acest documentar ‎și să filmezi aceste vapoare.
‎Dacă ți-e frică de moarte, du-te acasă!
‎În acest moment am fost anunțați ‎că trebuie să încheiem interviul
‎fiindcă venea poliția.
‎Fuseserăm denunțați că filmăm fără permis. ‎Trebuia să plecăm neîntârziat.
‎Fuga din Thailanda m-a întristat.
‎Tineri ca mine, prizonieri pe vapoare, ‎nu aveau să se mai întoarcă acasă.
‎Dar ne riscaserăm viața ‎și mă simțeam neputincios,
‎mai ales că autoritățile tăinuiau faptele.
‎ANGLIA, REGATUL UNIT
‎Acasă, am abandonat aparatul de filmat.
‎Gravitatea faptelor mă apăsa. ‎Eram copleșit.
‎Cu câteva luni înainte, ‎luaserăm bilete către Insulele Feroe,
‎un arhipelag din Atlantic ‎unde se vânează balene ca pe vremuri.
‎Atunci credeam că vânarea balenelor ‎era unul dintre cele mai mari rele.
‎Dar văzusem activități mai dăunătoare ‎și mari abuzuri umanitare.
‎Mi se părea că fac un pas înapoi.
‎Totuși, această metodă de vânătoare, ‎numită „grind”,
‎fusese promovată recent în presă ‎ca fiind sustenabilă.
‎Balenele nu ar fi fost periclitate, ‎iar vânarea lor nu ar fi dăunat mediului.
‎Balenele erau motivul ‎pentru care am inițiat acest periplu.
‎Eram sceptic ‎în privința sustenabilității vânătorii.
‎Așa că am făcut o ultimă călătorie ‎în Insulele Feroe,
‎sperând să prindem o vânătoare ‎și să vorbim cu un vânător de balene.
‎În anumiți ani, ‎au loc doar câteva vânători de balene.
‎În alții, niciuna.
‎Am așteptat răbdători zece zile, ‎până am primit vestea că urma o vânătoare.
‎Are loc un ‎grind? ‎Unde?
‎Bine.
‎Hvannasund?
‎Cum se scrie?
‎H-V… Da.
‎S-U-N-D.
‎Știu unde e. Bine. Ne vedem.
‎HVANNASUND, INSULELE FEROE
‎BALENĂ GESTANTĂ
‎În haosul a tot ce se întâmplase, ‎am înțeles în fine ce e sustenabilitatea.
‎Însemna doar că ceva poate ‎să continue la nesfârșit,
‎indiferent de suferința pricinuită.
‎De fapt, ‎grindul ‎era ‎pe cât de sustenabil se poate.
‎Dar m-am întrebat dacă sustenabilitatea ‎era felul cum trebuia protejat oceanul.
‎VÂNĂTOR DE BALENE FEROEZ
‎Nu mă consider un om rău.
‎Ar putea să mi se spună ‎că sunt rău fiindcă am omorât o balenă.
‎Mai bine omor o balenă ‎decât 2.000 de găini.
‎E cam tot atâta carne.
‎Lumea curmă 2.000 de vieți, ‎noi curmăm una. Cu plăcere!
‎În sensul ăsta,
‎mă consider mai bun decât mulți oameni
‎care își spun: ‎„Da, aseară am mâncat somon.”
‎Da?
‎La patru inși, ‎sunt sacrificați doi-trei somoni.
‎Chiar te simți bine ‎că ai omorât doi somoni pentru cină?
‎Pot să-i înțeleg pe cei care spun: ‎„Dacă vrei să mănânci, nu ucide nimic.”
‎Să mâncăm legume, fructe și de-astea.
‎Asta înțeleg.
‎Dar nu-i înțeleg pe cei care zic ‎să renunțăm la ‎grind…
‎iar ei omoară și mănâncă alte animale.
‎Pentru mine, peștele, găina și balena ‎prețuiesc exact la fel.
‎Fiecare are o viață.
‎Și…
‎Unii spun că nu trebuie să o curmăm ‎ca să mâncăm, dar noi asta facem.
‎Deși nu eram de acord întru totul, ‎omul avea dreptate într-un fel.
‎Privisem vietățile mării prin prisma ‎sustenabilității și a impactului ecologic,
‎dar nu mă gândisem la viața fiecăreia ‎sau la capacitatea lor de a simți.
‎Mi se pare uluitoare întrebarea ‎dacă peștii simt durere.
‎Pentru un om de știință, e de bun simț.
‎Peștii au sistem nervos.
‎Au toate elementele de bază ‎ale vertebratelor.
‎Au capacitatea de a simți la un nivel ‎care îl depășește mult pe al nostru.
‎Noi simțim durerea și atingerea.
‎Dar peștii au o linie laterală ‎pe o parte și alta a corpului
‎care detectează ‎și cea mai mică mișcare din apă.
‎O mie de pești se mișcă la unison.
‎Cei care spun că peștelui poți ‎să-i faci orice, că nu simte,
‎sau că nu are conștiința durerii
‎sau că nu simte pericolul viitor,
‎aceștia nu au studiat bine peștii.
‎Mi se pare că așa justificăm ticăloșiile ‎la care supunem niște ființe nevinovate.
‎Altă explicație nu găsesc
‎pentru tratamentul barbar ‎aplicat peștilor.
‎Dv. nu mâncați pește?
‎Nu mănânc nici pește, nici alte animale.
‎O comisie științifică a UE a conchis ‎că peștii simt și durere, și frică.
‎La fel ca delfinii și balenele, ‎peștii pot avea o viață socială complexă,
‎aliindu-se chiar și cu alte specii ‎ca să obțină hrană.
‎Dovedindu-se definitiv inteligența, ‎memoria și sensibilitatea acestor animale,
‎peștii și chiar crustaceele ne semănau ‎mai mult decât credeam.
‎Probabil peștii au inventat ‎simțurile cunoscute nouă.
‎Ei există de mult.
‎Au văz, auz, simț tactil, ‎miros și gust excelente.
‎Au receptori pentru durere mecanică, ‎termică și chimică,
‎aceleași trei feluri ca noi.
‎S-a dovedit că peștii arată curiozitate, ‎poate și îngrijorare și frică,
‎văzând alți pești scoși din acvariu ‎și ciopârțiți chiar alături.
‎Ar putea fi rudele lor sau doar indivizi ‎pe care au ajuns să-i simpatizeze.
‎Există studii recente despre cum iau ‎animalele decizii democratice.
‎Heringii, bunăoară, ‎au un mod curios de a comunica,
‎anume trăgând pârțuri.
‎Dacă 60% dintre heringii din banc ‎trag pârțuri,
‎atunci e cazul să plece, ‎poate nu surprinzător.
‎Dar ei folosesc acest lucru ‎ca mijloc de comunicare.
‎Nu pot să rămân serios.
‎Nostim. Dar eu fusesem învățat că peștele ‎era important în alimentația sănătoasă.
‎Mai aveam întrebări.
‎Ce o să-mi lipsească ‎dacă renunț la fructele de mare?
‎Dacă nu mai mănânci fructe de mare, ‎nu mai ingerezi metale grele,
‎mercur.
‎Vei ingera mai puține dioxine ‎și bifenili policlorurați, PCB,
‎ceilalți poluanți organici persistenți.
‎Lanțul trofic acvatic
‎e cea mai concentrată sursă ‎de poluanți industriali.
‎Pește curat?
‎Există doar pește murdar ‎și pește și mai murdar.
‎Dacă cauți sursa principală de expunere ‎la dioxine, la metale grele, la PCB,
‎la hexaclorobenzen, la compuși plastici, ‎la substanțe chimice ignifuge…
‎Toți poluanții industriali se găsesc ‎cel mai concentrat în pește,
‎pentru că acolo sfârșesc poluanții.
‎Mercurul e otravă pentru organism.
‎Să zicem că mercurul de la vreo fabrică ‎poluează aerul sau apa.
‎Bacteriile mici, planctonul îl ingerează.
‎Acestea sunt mâncate de animalele mici.
‎Peștii mai mici sunt mâncați ‎de cei mai mari și tot așa.
‎În esență, asta se numește bioacumulare.
‎Deci peștele nu conține ‎doar acizi grași omega-3.
‎Deseori, contaminanții prevalează asupra ‎beneficiilor substanțelor nutritive.
‎Se crede că peștele e cea mai bună sursă ‎de acizi grași esențiali omega-3.
‎Dar peștele nu produce ‎acizi grași omega-3.
‎Celulele de alge produc grăsimile omega-3.
‎Peștele înghite celulele de alge.
‎DHA-ul din alge ajunge în carnea peștelui.
‎Noi ucidem peștele, îi strivim carnea
‎și stoarcem „uleiul de pește” ‎pentru omega-3,
‎De fapt, era vorba de ulei de alge.
‎De ce nu mâncăm direct algele ‎care au aceste proprietăți minunate?
‎De ce ne încurcăm cu un intermediar ‎și nu mergem direct la sursă?
‎Am înființat New Wave Foods cu misiunea ‎de a nu perturba oceanele,
‎creând fructe de mare din plante marine.
‎Nu facem rabat de la gust. ‎Gustul e delicios.
‎Dar scapi de colesterol, ‎de bifenili policlorurați,
‎de mercur, de antibiotice.
‎Obții toate beneficiile, ‎fără efecte negative.
‎Soluțiile pe bază de plante sunt ‎printre cele mai bune opțiuni de viitor.
‎Zoocultura tradițională,
‎creșterea vitelor și puilor, ‎are un impact uriaș asupra oceanului.
‎Deversările de la ferme creează ‎zone moarte în natură.
‎La fel, pescuitul și piscicultura. ‎Dacă găsim variante gustoase și sănătoase,
‎dar mai blânde cu mediul, ‎de ce să nu le adoptăm?
‎Bătusem cale lungă.
‎Deși văzusem distrugeri catastrofale, ‎admirația mea pentru ocean sporise.
‎Ce învățasem îmi dădea putere ‎și abia așteptam să pun în practică.
‎Deși încă adun gunoi pe plajă
‎și am inițiat un proiect pentru cercetarea ‎și raportarea problemelor de mediu,
‎cu atâtea alternative pe bază de plante ‎la toate produsele pescărești imaginabile…
‎„PEȘTE” DIN PLANTE
‎mi-am dat seama că cel mai bine protejez ‎oceanul și draga mea fauna marină
‎pur și simplu nemaimâncând-o.
‎Dacă protejăm mai mult, pescuim mai puțin
‎și restabilim echilibrul ‎și sănătatea ecosistemului,
‎există șanse de surmontare.
‎Există speranță.
‎Ecosistemele marine își revin repede ‎dacă sunt lăsate în pace.
‎Ar reveni recifele.
‎Ar reveni bancurile imense de pești.
‎Ar reveni balenele la țărm.
‎Ne stă în putință.
‎Putem reuși.
‎Perspectivele de refacere marină ‎și restaurare ecologică trezesc entuziasm.
‎Dar se pot împlini doar
‎dacă pe întinderi vaste de mare ‎se interzice pescuitului comercial.
‎Deși statele nu sunt dispuse să ia măsuri,
‎iar industria e practic nereglementată,
‎singurul lucru etic care se poate face e ‎să nu mai mâncăm pește.
‎Nu e prea târziu să salvăm
‎cel mai bun adăpost pe care putem spera ‎să îl avem vreodată în acest univers.
‎Să respectăm ce avem, ‎să ocrotim ce a rămas,
‎să nu pierdem nicio bucățică.
‎Majoritatea lucrurilor bune și rele ‎care schimbă civilizația omenească
‎pornesc de la cineva.
‎De la o persoană.
‎Nimeni nu poate face totul.
‎Dar fiecare poate face ceva.
‎Uneori, ideile mărețe produc ‎schimbări majore.
‎Asta putem face.
‎Asta poți face și tu chiar acum.
‎Uită-te în oglindă, ‎găsește ideea, pune-o în practică.
‎Subtitrarea: Steliana Palade