Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Înţeleg că trebuie să mă întrebi...
... că îmi ceri să...
Dar nu ! Nu !
Nu-mi pasă !
Şi ştii de ce ?
O fac pentru că toată lumea vrea ceva de la mine !
Continuă să mă implore !
De ce nu-i pasă nimănui de ceea ce vreau eu ?
Chiar Zsolti, pe bune...
Îl ştii pe Zsolti ? Nu...
Sunt tembel, nu-l ştii.
Dar ghici ce... Ne cunoaştem de când aveam şapte sau opt ani,
din şcoala primară sau de grădiniţă, sau ce-o fi, la naiba...
Nu am fost un copil prea popular în şcoala primară.
Ei nu mă plăceau.
Nu mă plăceau
deoarece am mers la şcoală cu ţăranii proşti, ai căror părinţi lucrau pe câmp.
Fii serios, nu spun că e rău, nu, nu...
Nu e nimic greşit în asta.
Nu mă înţelege greşit, nu e nimic rău în asta.
Dar spune... de ce e rău să fii crescut de un doctor sau de un avocat ?
Nu eram atât de bogaţi, eram puţin mai înstăriţi decât ceilalţi.
Îmi ziceau: "Răhăţel, fătălău, poponar..." Ştii ?
N-aveam niciun prieten.
Cum să spun... Nu eram un copil popular.
Nu-mi pasă. Asta e.
Ştiu, câteodată aş putea...
În timpul verii, în fiecare dimineaţă, puteam să merg pe teren.
Trebuia să trec de câteva blocuri,
după aia venea biserica, şi bum, era un teren de fotbal.
Bun, în regulă...
Sigur, era arhiplin mai târziu, toţi copiii jucau fotbal.
După aia venea echipa care juca sub comanda antrenorului Endre.
Dar puteam să merg acolo după şcoală
sau în weekend.
Deci mergeam acolo, jucând singur, până când...
... într-o zi,
... am lovit mingea.
Şi atunci...
Nu ştiu... e ca atunci când...
... când loveşti mingea cu latul sau cum s-o numi,
când loveşti mingea cu latul...
... şi bum, am lovit-o, şi a zburat foarte sus peste bară,
apoi a sărit sau s-a dus peste gard
şi a lovit peretele.
Am mers acolo, evident, am mers acolo,
am luat mingea... Era o fereastră acolo,
deasupra capului meu, era o fereastră...
Înăuntru am văzut o chestie de dantelă ţărănească...
Cum îi zice...
Asta...
Nu covor. E chestia asta dezgustătoare, rurală...
Draperie ! Da !
Da, draperie.
În spatele ei era Zsolti.
Ne cunoşteam.
Adică nu ne cunoşteam, dar în sat toată lumea cunoaşte pe toată lumea.
Nu am vorbit niciodată, dar ştiam că e în clasa A.
Cred că el era în A şi eu eram în C.
N-am vorbit niciodată, dar, ori de câte ori ne întâlneam, ne salutam.
Asta e.
Dar îi ştiam numele, Zsolti, şi el îl ştia pe al meu.
El stătea în spatele perdelei.
Şi aşa...
Din ziua aia, nu ştiu de ce, l-am salutat.
M-a salutat şi el.
Şi asta a fost un lucru bun.
Ştii ? Nu eram un copil popular, nu ştiu...
Dar faptul că cineva mi-a răspuns la salut...
Asta e un lucru bun.
Am dat din cap: "Vrei să vii afară, să lovim cu piciorul ?"
Vreau să spun... mingea.
El a deschis fereastra şi a spus că sare pe fereastră.
Părinţii lui erau în bucătărie şi n-aveau să fie prea bucuroşi.
Deci... Pur şi simplu nu ştiu...
El a avut o copilărie ciudată, tatăl lui bea...
Singurul lucru pe care l-a făcut pentru el a fost să-i dea un briceag.
După aia, tatăl lui a murit.
În orice caz...
Părinţii mor. Asta e.
Oricum,
noi eram acolo şi...
... ne-am distrat grozav, lovind mingea.
Trebuie să fi fost în weekend, am jucat până la 8:30...
Şi a venit antrenorul Endre.
Asta a fost înainte ca el să intre în compania de circ şi...
... înainte să are terenul de fotbal pentru totdeauna.
Deci a venit antrenorul Endre:
"Plecaţi naibii de pe teren, o să înceapă antrenamentul !"
Apoi Zsolti m-a întrebat dacă vreau să merg în altă parte.
Am spus: "Sigur, să mergem în poiană şi să jucăm fotbal acolo."
Am început să jucăm fotbal acolo
şi a fost cât se poate de bine.
Eu şi Zsolti am început să lovim mingea, dar apoi...
Dar după aia, nu ştiu...
El era...
Zsolti era un copil modest. Nu avea de fapt nimic.
Ştii ?
Avea doar cărţile vechi ale mamei sale
şi briceagul de la tatăl lui, dar...
Ce vreau să spun...
Să joace fotbal gratis era punctul culminant al verii pentru el.
Nu cred că avea o minge. Oricum !
Jucam, ne distram...
Tot ce pot să spun e că a fost foarte bine.
A fost bine...
... până să vină nenorocitul de câine turbat.
A venit după noi şi am început să fugim, pentru că eram foarte speriaţi.
Am fugit, am sărit într-un canal sau într-o groapă.
Am crezut că n-o să vină după noi acolo, dar a venit !
Am început să ne panicăm.
El a apucat una dintre labele câinelui, eu am apucat-o pe cealaltă,
l-am tras în şanţ, iar câinele s-a rostogolit acolo.
Câinele nu s-a mai întors, iar noi am fugit.
Pentru că eram foarte speriaţi.
N-am vorbit despre asta, cum ar fi: "A fost destul de greu..."
Atunci l-am întrebat pe Zsolti...
Dacă vrea să ne mai întâlnim.
El a spus: "Bine."
Mi-a spus că nu trebuie să...
Era suficient să bat în geam.
Nu a trebuit să mai bat mingea la perete.
Evident.
Şi apoi...
Am jucat toată vara.
Şi a fost minunat.
În sfârşit, aveam un prieten. Înţelegi ?
El... Zsolti.
Sau... Nu ştiu cum ar trebui să-ţi spun asta.
El nu e rău. Ştii ? Nu, nu...
Nu e rău deloc.
Nu era rău.
Asta spun, era un băiat simplu, adică...
... era... foarte drăguţ.
Toţi îl plăceau. Eu l-am plăcut imediat.
Era genul ăsta de tip simpatic. Tu eşti la fel de simpatică.
Un puşti simpatic,
mereu voiam să-l ciupesc de obraji...
Ştii ?
Toată lumea îl plăcea.
El nu era popular, dar nu atât de nepopular cum eram eu.
Că ei nu mă plăceau.
Ceilalţi copii îl tolerau şi spuneau lucruri de genul:
"Vino, Zsolti, mănâncă chipsuri de la mine !"
Sau: "Zsolti, vino la ziua mea." Înţelegi ?
Nimeni nu mi-a cerut şi nu mi-a oferit nimic.
Nu m-au invitat niciodată nicăieri.
Dar pe el l-au invitat, ştii ?
Pentru că era un tip simpatic. Un fel de ratat.
Până şi părinţii mei !
L-au plăcut foarte tare ! De fiecare dată când venea la noi, spuneau:
"E un copil atât de drăguţ... Un copil adorabil."
"E aşa de amabil şi aşa de săritor..."
Zsolti în sus, Zsolti în jos, Zsolti cum o mai fi... La naiba !
Dar stai ! Sunt sigur că acum crezi
că eram invidios pe el, dar nu e aşa.
Nu eram. Jur, nu eram !
De fapt,
nu spun că...
M-am simţit bine. Când veneam de la şcoală, prima întrebare a mamei era...
Asta a fost după ce a trecut vara. Deci a fost toamna.
M-a întrebat de Zsolti. Nu i-a păsat de nota de la test.
"Ce se întâmplă cu Zsolti ? Ce face Zsolti ?"
Ştii ce vreau să spun ? Nu spun că...
M-a deranjat. Sigur că ştiam...
Ştiam că mama mă iubea.
Dar... odată...
Zsolti chiar a vrut... stai...
Da !
Eram la părinţi acasă şi Zsolti mi-a spus în şoaptă...
Luam prânzul sau cina la noi acasă.
În şoaptă, a început să-mi spună...
Stăteam faţă în faţă, în timp ce mama lucra.
Mi-a spus că vrea să înveţe să cânte la chitară.
Doar că nu are chitară şi nu-şi permite una.
Ştii ce vreau să spun ? În şoaptă.
A fost foarte inteligent, a spus-o suficient de tare ca să audă mama.
Au trecut câteva zile...
Toamna aia a fost grozavă. Jucam afară.
Dacă vreau să fiu sincer, era singurul lucru pe care îl puteai face cu el.
În fine...
Într-o zi, tata a venit acasă cu o nenorocită de cutie de chitară.
Şi i-a spus lui Zsolti: "Poftim cutia ta de chitară !"
Adică... nu a fost doar o cutie de chitară,
a fost o chitară în cutia aia nenorocită de chitară.
Am deschis-o
şi Zsolti... aproape a început să plângă.
Chiar l-a îmbrăţişat pe tata !
Şi eu mă uit la chitara aia...
Adică nu era...
Nu era o chitară nouă, genul ăla la care cântă Santana...
Dar era o chitară adevărată.
Doar câteva zgârieturi. Şi avea corzi noi.
Eu n-am putut să-l fac pe tata să-mi cumpere o Sega !
"Nu ! E o prostie ! Pentru ce ?"
"Îţi pierzi timpul !"
Zsolti aşa era. În orice caz...
Nu asta e ideea.
Ştii ce vreau să spun, nu asta era ideea.
Ce vreau să spun e asta...
Zsolti a devenit o parte din viaţa mea.
Nu doar pentru mine, ci pentru întreaga familie.
Pentru noi toţi.
Dar mai târziu a fost în regulă, pentru că eu am intrat la liceu.
Un liceu pentru elevii buni.
În timp ce el a vrut să urmeze o şcoală profesională.
I-am spus: "Pentru Dumnezeu !"
"Tatăl tău a mers acolo, şi uite ce i s-a întâmplat."
"Mama ta, la fel. Şi uite ce i s-a întâmplat. Mergi la un liceu bun !"
"Nu ai la fel de multe puncte ca mine, dar mergi acolo."
Şi ştii ceva ? A mers. A mers acolo !
Bine, era un loc mizerabil, totuşi...
A analizat lucrurile, pentru că i-am spus eu aşa.
Şi apoi... a fost în regulă,
aveam permisiunea să merg acasă sau mă duceam acasă în unele weekenduri.
Am continuat să ne vedem. Odată, Zsolti mi-a spus
că avea dificultăţi la unele subiecte.
Am spus: "Ăsta e numărul de la meditatorul meu personal."
El a spus că nu îşi permite.
Am spus: "La naiba !"
"O să merg la meditatorul meu şi o să fac o copie după notiţele mele,"
"o să ţi le trimit pe e-mail, după aia ai ceva după care poţi învăţa."
Ai putea să faci ceva din asta. Şi...
A terminat. A absolvit.
Apoi a venit orientarea profesională. Orientarea profesională şi consilierea.
Evident, eu am studiat la ce eram bun, economia.
Trebuie să priveşti lucrurile în mod realist.
Între timp, Zsolti...
Unde a mers ? Ce a ales ? Ghici ce !
Literatura maghiară !
Pentru că vrea să devină scriitor, muzician...
Am spus: "Pentru Dumnezeu, Zsolti, nu poţi să trăieşti din asta !"
"Nu, asta vreau să fac."
"În regulă, nu sunt tatăl tău sau mama ta."
Câteodată simţeam că sunt. Pe bune.
Nu sunt tatăl lui sau mama lui, să-i spun ce să facă.
Da, în regulă... Locuim iar în acelaşi oraş.
Specializările noastre erau diferite. Zsolti zicea să locuim împreună.
Am spus: "Nu putem locui împreună, pentru că nu îţi permiţi chiria."
Deci nu am locuit împreună.
Deşi venea la mine de multe ori.
Practic a locuit acolo.
De fapt, a dat bani câteodată.
Aducea mâncare câteodată,
la ocazii, a plătit o parte din cheltuieli...
Dar nu m-a deranjat, pentru că ştiam că e Zsolti.
A locuit şi a mâncat acolo. Dar nu a întrebat.
Da, niciodată nu a întrebat.
Bine, a întrebat. La naiba, a întrebat !
Şi a trecut pe la mine !
În clasa a doua, Kata a devenit prietena mea.
Kata, de asemenea...
Ştii...
Ea mă iubeşte.
Sau m-a iubit. Încă mă iubeşte, e soţia mea, la urma urmei.
Dar nu poţi să nu observi când spune mereu: "Ce drăguţ e Zsolti !"
Zsolti în sus, Zsolti în jos... "Hai să-l invităm"...
Eu am spus: "Pentru Dumnezeu, sărbătorim şase luni de când ne ştim !"
Dar ea continua să spună că trebuie să-l invităm pe Zsolti.
Ei se înţelegeau bine, se plăceau, dar...
N-o să spun că nu m-a deranjat, pentru că m-a deranjat.
Mai ales, la început, când ajungi acasă,
vii acasă după o zi lungă,
iar prietenul tău cel mai bun şi iubita ta stau pe sofa,
sorbind vin, în timp ce se uită la un film.
Lumânările sunt aprinse, ca să facă atmosferă.
Ei zic: "Nu-i nimic, pentru că se uită la un film de artă."
La care eu zic: "Nu m-aţi putut aştepta şi pe mine ?"
Ei zic: "Pentru că ţie nu-ţi plac astea, ţie îţi plac filmele de acţiune."
În regulă...
Recunosc că gustul meu la filme nu se potriveşte cu al ei.
Şi evident că şi gustul lui Zsolti e diferit.
În fine...
Nu contează !
Nu contează, treci peste lucruri de genul ăsta.
Pentru că îţi iubeşti soţia. Ai încredere că te iubeşte şi ea.
Ai încredere în ea pentru că are încredere în tine.
Eu şi Kata suntem absolvenţi de facultate.
Şi i-am spus Katei...
... că...
... nu putem rămâne aici, e un oraş bun pentru un student,
dar avem nevoie de o viaţă normală, o slujbă bună, să ne mutăm în Pest.
Ea a fost reticentă,
pentru că "prietenii şi toţi cunoscuţii locuiesc aici".
Dar am convins-o şi ne-am mutat aici.
Zsolti a rămas acolo.
Sincer să fiu, aş spune că nu mi-a păsat.
Nu.
Am vrut pentru mine şi Kata să mergem mai departe fără să cunoaştem pe nimeni.
Desigur, la început am închiriat un apartament mizerabil.
Ea a avut prima ei slujbă, eu am avut prima mea slujbă,
ea a avut prima mărire de salariu, eu am avut prima mărire de salariu,
ne-am mutat într-un apartament mai mare, am luat un împrumut, apoi, bam-bam.
După aia, fără să-ţi dai seama, ai propriul apartament.
Bineînţeles,
ne-au ajutat şi părinţii.
Totuşi...
Şi apoi...
Într-o zi, Kata îmi spune că "e pregătită".
M-am uitat la ea, nu aveam idee despre ce vorbeşte.
"Pentru ce naiba eşti pregătită ?"
Apoi, subit, am înţeles ce voia să spună şi am spus: "În regulă."
Am cerut-o de soţie, desigur.
La care ea a spus "da".
Nu la mult timp după aceea...
După nouă luni, s-a născut Vera.
Şi asta...
A fost bine. Eram doar noi trei.
Şi Kata încă mă iubea.
Am putut să văd asta la ea. Nu era nicio problemă.
Vera a continuat să crească. Am luat un apartament mai mare.
Am luat o maşină grozavă şi am obţinut postul de director general.
Ştii...
Nu pot să dau toată vina pe asta, totuşi,
e sentimentul ăsta că...
... atunci când eşti într-o relaţie spun asta ca să simplific lucrurile.
Dar putea fi orice.
E vocea care nu-ţi dă pace:
"Dar dacă tu nu ai încercat totul,"
"nu ai trăit suficient, nu ai făcut asta sau aia..."
Şi te trezeşti dimineaţa şi în spatele tău...
"În spate ?" Femeia ta e alături de tine.
Mama copilului tău.
Aţi fost împreună atât de mulţi ani,
dar primul tău gând nu este
"ce minunată e ea" sau "cât de mult o iubesc pe această femeie". Nu.
Te întrebi:
"O să-mi petrec restul vieţii cu femeia asta ?"
Şi asta e teribil.
Asta te macină încet. Nu te poţi gândi la altceva.
Şi continui să te gândeşti la asta
şi, apoi, într-o zi, vine un nou coleg.
Un asistent.
Ştii că e... nu ştiu, e un pic...
E isteţ, puţin alpinist, un puşti foarte drăguţ.
Da. Deci...
Îţi aduce aminte de tine când credeai...
... când aveai focul ăla în tine şi când credeai
că o să faci lucruri pe care nu le-a mai făcut nimeni înaintea ta.
Petreci îngrozitor de mult timp cu acest puşti.
Şi el se uită în sus la tine şi e acolo pentru tine şi spui:
"E minunat. O să fie în regulă."
Îl îndrum pe acest puşti pe calea cea dreaptă.
Şi, într-o zi, puştiul ăsta te întreabă
dacă ai vrea să bei o bere cu el.
Sigur, mergi la cârciumă. Tu plăteşti,
e încă devreme pentru el... Ştii, salariu de începător.
Am luat un rând, apoi, altul, iar femeia ta te sună deja:
"Unde eşti ? Eşti bine ?" Şi tu spui: "Relaxează-te, Kata."
"Vin acasă imediat. Beau o bere cu tipul ăsta."
Atunci, ea se calmează.
Pentru că bei cu un tip, nu devine geloasă.
Acum, bei a treia, apoi, a patra bere...
Simţi cum te furnică pe creier.
Impresia e că "n-am băut atât de mult de mult timp".
Nu am fost niciodată un băutor, să ştii.
Acum, pe măsură ce îmbătrânesc...
Vorba vine, deoarece nu sunt aşa de bătrân, dar...
... te îmbeţi. Şi atunci...
E puştiul ăsta, care continuă să se uite la tine.
Dar nu ! Nu e nimic... Nu !
Ştiu cum pare, dar jur că nu a fost.
Nu, dar simţi...
Ştii...
Şi atunci...
Atunci, îl întrebi relaxat
şi zâmbeşti...
"Ai o prietenă ? Nu ?"
El zice că nu, nu are o prietenă.
El e... Nu se poate gândi la o relaţie.
Şi tu zâmbeşti.
Se uită la mine şi zice: "Cred că şi tu... la fel."
Zic: "Glumeşti ? Am avut o singură iubită."
"Soţia mea."
"Ea m-a sunat înainte. Mă aşteaptă acasă."
"N-am fost niciodată genul aventuros." La asta, el zice:
"Asta nu înseamnă că el este, dar e deschis la lucruri noi."
Acum, în punctul ăsta...
Te întrebi dacă insinuează ceva.
Am spus: "În regulă, e timpul să plec."
Dar mi-am lăsat maşina la birou.
Cârciuma asta era aproape de birou.
Vremea era mizerabilă, era frig ca naiba.
Nu vrei să-l laşi pe puşti să ia autobuzul.
Mai ales, în situaţia asta.
Deci... Taxi. Îi spun:
"Stai în faţă, pentru că tu cobori primul."
El zice că o să stea lângă mine. Deci stăm în spate.
Sunt sigur că ştii cum conduc şoferii ăştia de taxi.
Nu le pasă de clienţi.
Conduc cu căştile la urechi.
Noi stăm unul lângă altul. Înţelegi ? Şi apoi...
Era mult spaţiu...
Dar puştiul se apropie mai tare de mine.
Adică s-a aşezat mai aproape decât trebuia.
Continua să se apropie...
Atunci, şoferul de taxi trage de volan la un viraj strâns.
Puştiul se împinge în mine şi mâinile îi cad în poala mea,
chiar între picioarele mele.
Şi începe să mă pipăie.
Şi asta...
Nu m-a deranjat.
Nu m-a deranjat, dar i-am îndepărtat mâna cu fermitate.
Şi apoi... Eu...
Speram că m-am făcut înţeles că nu eram interesat.
Dar el...
A zâmbit.
Asta e.
Ştii ? Avea zâmbetul ăla că ştie.
A spus: "Mulţumesc."
Mi-a mulţumit pentru taxi, a ieşit din maşină, iar eu am mers acasă.
Bineînţeles, Kata imediat a început să se certe cu mine.
De ce am stat în oraş atât de mult ? Şi de ce miros a băutură ?
Vera nu era acasă, bineînţeles.
Rămăsese să doarmă peste noapte la prietenele ei.
Am luat-o pe Kata de mână şi am dus-o în dormitor.
M-am dus la birou în ziua următoare.
Îl aşteptam pe puşti...
Puştiul...
Gergő.
Să zicem... Gergő.
Deci...
Îl aşteptam pe Gergő să spună ceva.
Dar nu...
Nu. Parcă seara trecută nu s-ar fi întâmplat nimic.
A început să-mi stea pe creier.
Ce se întâmplă ? Am avut halucinaţii ?
Şi aşa...
Trece o zi. Apoi, alta, şi alta, şi alta, iar tu...
Am devenit suspicios: "Ce se întâmplă ?"
"Se joacă cu mine ?"
"Nici măcar nu vine la mine ?"
Merge la masă fără mine, în timp ce noi mereu mergeam la masă împreună ?
Trebuie să-ţi spun ceva. M-a deranjat.
Dar nu din cauza asta !
Nu ! Nu e vorba de asta.
Nu e pentru că... din cauza asta...
E un lucru ce crezi despre soţia ta... În acelaşi timp... "Ce se întâmplă ?"
M-am îndrăgostit de puştiul ăsta ?
În regulă, am zis-o !
Şi apoi...
Mergi acasă
şi nu vrei să fii deranjat în timp ce bei o bere în faţa televizorului...
Apoi, Kata se aşază.
Se aşază în faţa ta,
zâmbind...
Cu lacrimi în ochi, îţi spune că e însărcinată.
A rămas însărcinată în noaptea aia.
Nu pot să spun nimic.
Stai...
... jos, acolo, timpul se opreşte.
Ştii că trebuie să spui ceva,
încerci să imiţi reacţiile ei emoţionale,
într-un fel, copiezi ce vezi pe faţa soţiei.
Dar e...
E greu pentru tine să fii fericit, deşi nu eşti nici trist.
Încerci s-o faci pe fericitul şi zâmbeşti,
încerci să te forţezi să-ţi dea lacrimile...
De ce naiba mai ai nevoie de un copil ?
Ştii ? Chiar şi un copil costă o grămadă de bani.
Şi Kata nu mai e tânără.
E la vârsta aia când e foarte periculos, în special, acum,
cu tot ce se întâmplă.
Dar, în acelaşi timp, mai crezi...
Dar dacă e băiat ?
Da...
Da, sigur, o iubesc pe Vera cu adevărat. Aş merge prin foc cu ea.
Dar nu poţi să joci fotbal cu ea.
Asta e. Nu e interesată.
Şi apoi...
Când e haos total...
E haos total şi, poate, te gândeşti că ai destule pe cap.
Dar nu ! Trece o săptămână şi auzi un ciocănit la uşă.
Ghici cine stă în uşă !
E Zsolti !
Stă acolo, zâmbind.
Nu ne-am văzut de mai mult de zece ani,
vorbim rar la telefon, cu excepţia zilelor de naştere sau de Crăciun.
Abia dacă vorbim, dar acum iată-l,
zâmbeşte şi sare la gâtul meu:
"Frate, mă bucur să te văd !" Şi eu zic: "Desigur, şi eu."
Mă bucur să-l văd iar, dar...
... m-am bucurat pentru el...
Pe bune, dar...
... observi că e o geantă sport lângă picioarele lui.
Înţelegi ?
Nu a venit pur şi simplu, cum ar fi:
"Bună ! Am trecut pe-aici şi am vrut să-ţi fac o vizită-surpriză."
Nu, el a venit cu o geantă sport !
Îl laşi să intre şi, desigur, el şi Kata sunt bucuroşi să se întâlnească.
Sunt chiar fericiţi !
O asemenea fericire !
Şi asta mă izbeşte: "De ce sunt ei atât de fericiţi ?"
În regulă.
Bine, nu vreau s-o mai lungesc.
După 30 de minute, Zsolti ne spune
că a fost concediat şi a fost dat afară din apartament.
Pentru că, în ultimii cinci ani, şi-a dedicat viaţa...
A spus asta !
În ultimii cinci ani, şi-a dedicat viaţa...
"... ca să scrie cea mai mare saga a familiei maghiare."
"Şi că asta va fi tot."
"O să fie pentru toată lumea ! O să fie un bestseller !"
Şi că el o să devină bogat !
Dar nu l-a crezut nimeni, nici şeful lui, nici proprietarul lui !
Aşa că l-au dat afară ! Aşa e ! L-au dat afară !
Aşa că nu are unde să locuiască.
Şi acest omuleţ...
Şi-a încărcat maşina din ultimii lui 5 000 de forinţi
şi a condus până la Pest.
A venit la mine, pentru că a crezut
că o să-i dau un loc unde să stea până îşi termină cartea.
Da...
Pentru că...
Nu ştiu cum a spus...
Pentru că...
Pentru că sfârşitul cărţii lui "încă pare foarte artificial".
Asta a spus. Imediat, Kata zice: "E minunat !"
"E grozav, avem o cameră de oaspeţi liberă."
Da, avem o cameră de oaspeţi liberă.
Avem o cameră de oaspeţi liberă, dar nu e pentru tine,
e pentru părinţi, nu pentru Zsolti !
Asta e ideea ! Nu e pentru Zsolti !
Dar încerci să faci faţa pe care ai făcut-o când ai auzit de bebeluş.
Încerci să zâmbeşti, încerci să pari că te interesează,
dar eşti nefericit !
N-aş dori asta nimănui. Să-l ai pe Zsolti pentru o săptămână !
Dar cedez. Cedez pentru Kata.
Dacă vrea Kata...
Şi amândoi sunt genul artistic
şi Kata abia aşteaptă să citească prima variantă a cărţii.
Şi oricum... M-am gândit că...
Că tot răul e spre bine.
Ştii ? În noaptea aia,
Zsolti m-a întrebat dacă mergem să bem câteva beri şi să jucăm biliard.
Bine...
Şi atunci spun:
"Nu sună rău. Hai să încercăm."
"Super ! Haide !" Şi ieşim să luăm nişte bere.
Eu plătesc, evident.
Dar am avut o conversaţie minunată. O conversaţie grozavă.
L-am întrebat: "Ce ai mai făcut"
"de când te-am văzut ultima dată, Zsolti ?"
A spus că a avut câteva relaţii,
dar, după câteva beri, a izbucnit:
"Dacă ar fi să fiu sincer,"
"privind înapoi, în perioada asta lungă din viaţa mea,"
"motivul pentru care am avut aşa de multe relaţii"
"a fost că mereu am iubit-o pe Kata."
Înţelegi ?
Asta e când...
Nu doar că asta te sperie. Spui:
"Aha !"
"Am înţeles ! Ştiam eu ! La naiba, ştiam eu !"
"Ştiam ! Timp de 20 de ani ! Pentru că era evident !"
Spunea că n-a vrut niciodată să se bage între noi:
"Kata se uita la tine ca la nu ştiu ce."
Şi ştii că te simţi bine, în siguranţă,
că soţia e alături de tine, dar...
I-am spus: "În regulă."
"Trebuie să merg la baie." Merg la toaleta bărbaţilor, să mă uşurez.
În timp ce fac asta, îmi sună telefonul.
Răspund. E Gergő.
Că...
Că e încă la birou şi că trebuie să mai lucreze câteva ore,
se uită prin nişte contracte, dar după aia...
... merge acasă. Şi dacă vin şi eu...
Apartamentul lui e gol,
colegul lui de cameră e plecat două zile.
Şi...
Ce zic să petrec noaptea acolo ?
Nu.
A spus că ar fi fericit să petrec noaptea cu el.
Tu stai acolo, ştii...
Şi vrei să spui nu.
Nu.
Nu. Da.
Dar da. Spui da. O să merg.
Trebuie să merg acolo.
Dar Zsolti e încă aici.
Îi spun lui Gergő că îmi trebuie o oră să ajung acolo.
Îi ştiu adresa, pentru că ne-a dus acolo taxiul.
Vin... Ies, încerc să continui să joc biliard cu Zsolti,
să-i ascult prostiile despre cartea lui, dar nu pot.
Nu mă pot concentra pe ce spune, nici măcar pe joc.
Aşa că îi spun că trebuie să merg la birou.
Bineînţeles că e bănuitor,
o ia de bună şi mă întreabă dacă vreau să vină cu mine.
Spun că nu trebuie.
"Du-te acasă şi spune-i Katei că totul e bine." Comand două taxiuri.
"Sigur, Zsolti ! Du-te acasă !"
Mă aşez în taxi şi taximetristul mă întreabă: "Unde ?"
Atunci îţi trece prin minte
că nu ar trebui să mergi acolo. Mai bine te duci acasă.
Ar trebui să-ţi îmbrăţişezi soţia. Şi totul o să fie bine.
Dar...
Îi dau adresa.
Sosim, ajungem acolo, primul etaj. E un condominiu mare.
Gergő locuieşte la primul etaj.
Stă pe terasă.
Îmi dă codul apartamentului şi îmi spune că e deschis.
Intru şi e...
E decorat cu gust. Parcă l-aş fi decorat eu.
Văd laptopul, e deschis pe masă, e o măsuţă...
Văd contractele pe ea. Spune:
"Am putea citi contractele acum, ca să avem mai puţin de lucru mâine."
Şi zâmbeşte. Înţelegi ?
Stă jos, ne uităm la contracte
şi mă întreabă...
... dacă îmi poate aduce un pahar cu apă, pentru că...
M-am aprins tot la faţă şi sunt transpirat. Spun... "sigur".
Merge să aducă apa,
iar asta... Jur, au fost cele mai lungi 30 de secunde din viaţa mea.
Pentru că ştiam că, în timp ce el e în bucătărie, eu trebuie să mă hotărăsc.
Trebuie să iau o hotărâre:
îi mulţumesc pentru apă şi o beau,
apoi găsesc o scuză stupidă, plec şi o să fie în regulă sau stau
şi vom vedea ce se întâmplă.
Şi am hotărât.
A lăsat apa jos.
Pe bune, chiar acolo...
Trebuie să fi fost ceva prostesc când...
Mă justific faţă de asistentul meu complet gol.
"Nu sunt gay, nu sunt homosexual." A spus: "Nici eu nu sunt, relaxează-te."
"E vorba doar de doi colegi care experimentează unul pe celălalt."
Aşa a spus.
"Doi colegi experimentând", în timp ce penisul meu e în mâna lui.
Aş putea spune, desigur...
Capul meu se va limpezi şi...
... şi că eu asta am crezut şi...
... că ştiam că nu vreau asta când am mers acolo,
dar am mers acolo, pentru că l-am vrut pe el,
dar eu nu vreau asta şi o să văd lucrurile limpede, înţelegi,
şi că eu o vreau pe Kata,
pentru că, dacă nu e Kata, atunci, nu e Kata cea pe care o vreau, dar nu...
... eram încă plin de îndoieli, nu aveam nicio idee.
Nu ştiam. Stăteam în maşină şi mă tot gândeam
că lucrul ăsta nu va fi atât de simplu.
A doua zi merg la birou,
aşteptându-mă ca Gergő să spună ceva şi, desigur,
el se poartă ca şi cum nu s-a întâmplat nimic, la fel ca data trecută.
Şi m-am gândit: "E bine că nu ne ia prea mult timp asta."
După aia merg acasă obosit mort.
De obicei, sunt foarte obosit. Kata şi Vera s-au dus la cumpărături.
Au mers să caute haine de bebeluşi, deşi nu ştim ce sex va avea copilul.
Sper să fie băiat.
Îl găsesc pe Zsolti stând în living.
Stă acolo, tastând.
Zice că vrea să-mi spună ceva. Eu zic: "Dă-i drumul."
El începe să vorbească despre cartea lui. Parcă mi-ar păsa de cartea lui !
E o dramă de familie stupidă, absurdă,
unde o familie se destramă, mama şi tata sunt în derivă,
copiii se întorc unii împotriva altora şi împotriva familiei... şi restul.
Dar a găsit un conflict central !
Şi un detaliu ! Un element !
Şi începe să zâmbească.
Şi ştii...
E genul ăla de zâmbet...
... ca atunci când mi-a spus că e îndrăgostit de Kata.
Zâmbetul ăsta mă face să simt...
"Aha..."
"Ăsta e Zsolti cel adevărat."
"Zâmbetul ăsta..."
"Ăsta e adevăratul Zsolti."
"Cel care mi-a spus că o iubeşte pe Kata, acest nenorocit,"
"acest mic profitor !"
"Ăsta e Zsolti pe care îl ştiu !"
Apoi îşi întoarce laptopul.
Imagini,
video, tot tacâmul.
Despre noaptea trecută. Acea noapte...
... cu Gergő. La naiba...
Acest nenorocit Zsolti m-a urmărit şi a înregistrat totul,
nu vă mint, a înregistrat totul.
Totul ! Imagini, video... cu faţa mea !
Faţa mea e uşor de recunoscut !
Aşa că îl întreb:
"Ce naiba vrei ?"
La care îmi zice...
Rahat ! Are tupeul să spună:
"Vreau lucrul pentru care am lucrat întotdeauna,"
"ce ai luat de-a gata,"
"ce ai luat de la mine de-a lungul vieţii mele,"
"tot ce ai luat de-a gata !" Şi arată în jurul lui.
"Apartamentul tău, Kata, Vera şi bebeluşul !"
Eu îi spun: "Du-te dracului !"
Nu ! Ce...
N-o să-l las !
N-o să-l las să-mi ia viaţa !
Ştii ce a spus ? A spus: "Dacă nu vrei să-ţi iau viaţa,"
"o să te ruinez !" O să-ţi ruinez toată viaţa,
o să ţi-o distrug !
Am spus: "Ce o să foloseşti ca să mi-o distrugi ?"
Atunci, întoarce fotografiile spre mine.
Şi atunci...
Ştii... e... da...
Dacă află Kata despre asta, o să mă arunce afară. Şi Vera...
N-o s-o mai văd niciodată şi o să mă concedieze de la birou,
pentru că, hai să fiu sincer, asta nu e tolerat în ţara asta !
E în regulă dacă o faci cu curve la Marea Adriatică, dar altfel, nu.
Atunci, îi spun: "În regulă... în regulă..."
"Spune-mi ce vrei ! Spune ! Spune ce vrei !"
"Ce vrei să fac ?" La care el îmi spune...
"Că s-a gândit la toate, că ar trebui să spun..."
"... că e o altă femeie sau că ar trebui să spun că..."
"... nu sunt pregătit pentru al doilea copil."
Sau ceva de genul ăsta.
L-am întrebat: "Ce zici dacă sparg laptopul ăsta în capul tău ?"
El rânjeşte şi răspunde:
"Crezi că nu am făcut mii de copii ?"
Atunci, am început să-l implor:
"Nu, nu !"
După tot ce am făcut pentru el ! După tot ce au făcut părinţii mei !
Mamă !
Chitara aia !
Toate mesele alea ! A putut să locuiască cu noi gratis !
Gratis ! Mingea ! Eu ! Şi totul !
Nu, am continuat să-l implor, iar el îmi spune că îmi dă 48 de ore să mă hotărăsc.
Îmi dă 48 de ore nenorocite.
Cum vreau eu să-mi distrugă el viaţa ? Dureros sau mai puţin dureros ?
Sau al naibii de dureros. Înţelegi ?
Înţelegi ?
Zsolti... tipul ăsta care toată viaţa n-a făcut decât să ceară...
A cerut ceva fără măcar să spună un cuvânt !
Şi acum îmi spune...
... că nu-mi dă de ales. Nu-mi dă de ales !
Atunci, îi spun...
De ce îţi spun eu ţie toate astea ? De ce ?
Nu ştiu.
Ţi-am cerut să-ţi pui o mască,
pentru că nu te pot servi.
Dar tu vorbeşti, vorbeşti...
Da...
Desigur, mască, da...
Mi-ai cerut...
Masca...
E bine ?
Aia... Jack. Toată sticla.
Cât face ?
Mulţumesc.
N-o să-ţi vină să crezi !