Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pāvela Ložinska filma
Teicu, lai nebrauc tik ātri. Parādi ceļgalu...
Viss kārtībā, asiņu nav, mīļā.
BALKONA FILMA
Labrīt, jums ir brītiņš?
Es taisu... Varbūt jūs varētu uz brīdi te nostāties?
-Ko tad? -Nostājieties tur.
-Paturēt to? -Nē, tas ir pārāk īss.
-Kas notiek? -Nekas, viss ir labi.
Es filmēju filmu, kā jums klājas?
-Atvainojiet, neesmu no Polijas. -Vēl labāk.
Skrienu uz 56. autobusu, atvainojiet.
Labdien.
Man ir jautājums.
-Kur jūs ejat? -Mājās no upes.
-Kā ķērās? -Slikti.
-Nekā? -Ūdens līmenis ir ļoti zems.
-Varam parunāt? Par dzīvi? -Nē. Dzīve ir mēsls.
-Lūdzu apstājieties. Taisu filmu. -Felek, tu būsi filmā!
-Es meklēju idejas filmām. -Ideāli.
-Pagaidiet, nebēdziet. -Es esmu briesmīga ideja.
Labdien, tēvs, es taisu filmu no balkona.
Man kaut kas jāpasaka skaņas pārbaudei?
Nē, kaut ko personīgu. Par dzīvi, pasauli, Poliju...
Vai jūs būtu tik laipns...?
Nē, kamēr esmu ar svēto sakramentu, tikmēr ne.
Galu galā es nāku ar Kungu Jēzu.
Sveiki, es veicu skaņas pārbaudi. Vai jūs varētu tur apstāties?
Jā, protams. Kas ir?
-Labdien. -Labdien.
Es taisu filmu par cilvēkiem, kas iet šeit garām.
-Un...? -Un uzdodu viņiem jautājumus.
Tu vēlies...?
-Atbildēsiet uz jautājumu? -Ko?
Taisu filmu par garāmgājējiem, kā dzīves metaforu.
-Dzīves metaforu? -Tieši tā.
-Tas ir labi, jo esmu dzīva. -Tieši tā.
-Tur, kur ir dzīve, ir cerība. -Ko jūs teiktu?
-Kā lūdzu? -Ko jūs teiktu par sevi?
Kamēr vien dzīvo, vari būt laimīgs, vai ne?
-Protams. Esat apmierināta? -Esmu laimīga. Un jūs?
-Kā kuru reizi? -Kā kuru reizi.
Sveiki, atvainojiet, es...
Taisu filmu par cilvēkiem, kas iet garām manam logam,
es redzu jūs katru dienu, bet, šķiet, neesam runājuši.
-Neesam. Labdien. -Varam parunāt?
-Jūs dzīvojat šeit? -Tieši tā.
-Ilgi jau? -Jā, 20 gadu.
Es tikai divus.
-Minēšu, ka esat francūzis? -Jā.
-Ko jūs darāt Polijā? -Strādāju vēstniecībā.
-Jūsu sieva ir krieviete, ja? -Jā.
-Jūs strādājat slepenajā dienestā? -Es strādāju filmu dienestā.
Es redzu.
Mazliet tuvāk, lūdzu, jūs esat izgājis ārpus kadra, tuvāk.
Es visiem jautāju, kas viņi ir, ko vēlas.
Izvēlējāties triviālus jautājumus. Uz priekšu.
-Ja jums ir labāki jautājumi... -Jautājiet, es atbildēšu.
-Labrīt, Zosijas kundze. -Labrīt!
-Uz priekšu. -Jums ir laiks ātrai sarunai?
-Kādai sarunai? -Īsai.
Cik īsai?
Kas jauns?
-Es rīt te arī būšu. -Un ko jūs darāt šodien?
Šodien iešu pļaut zāli uz Valečnikas ielu 5,
pie Jadvigas kundzes.
Zināt viņu?
Tā pļāpīgā.
-Sveiki, Jadvigas kundze. -Sveiki.
-Pienāksiet tuvāk? -Nē, es steidzos uz mājām.
Tikai pastāstiet, kas jauns.
Atpakaļceļā, tagad steidzos mājās, mani tur gaida.
Kas jūs tur gaida?
Mīļākais!
-Labdien, mīļais. -Labdien, mīļā.
-Pietrūkst aktieru? -Jā.
Pietrūkst tādu, kuri apstāsies un kaut ko pateiks.
Ko tu gribi, lai viņi saka? Ko esi ierakstījis šodien?
Es gribētu, lai tu man pastāsti, kā taisīt šo filmu.
Es jau mājās pateicu, nevaru to visu laiku atkārtot.
Paskaties, ko nopirkām.
Neesmu drošs, ka no šī ieraksta ir skaidrs, ka esi mana sieva.
-Neesi stādījis mani priekšā? -Nē. Mana sieva Agņeška.
-Atā, mīlu tevi. -Atā.
-Sveikas, meitenes. -Sveiks, tēti.
-Kā iet? -Runāju ar Gošu. Goša sūta sveicienu.
-Sveiciens Gošam. -Tētis saka čau, filmē no balkona.
Goša, es filmēju no balkona.
Brauc uz Varšavu, būsi filmā.
Tētis saka, ka tev jābrauc uz Varšavu, ja gribi būt filmā.
Viņš visu dienu sēž uz balkona, pie viņa nav iespējams tikt.
Labdien, kundze.
Esmu te augšā. Augšā.
Paskatieties uz augšu, lūdzu.
Uz augšu. Lūk, te es esmu. Labdien.
-Vai pieiesiet tuvāk tam stabam? -Kāpēc?
Es taisu filmu no balkona, runāju ar garāmgājējiem.
Esmu kurla kā stabs, nav jēgas ar mani runāt.
Bet es runāšu ar jums ļoti skaļi, es apsolu.
Man nav nekā, ko teikt.
Domāju, ka jums ir daudz, ko teikt, tikai panāciet dažus soļus atpakaļ.
Bet ko es varu teikt?
Tikai mazliet. Lieliski.
Labdien.
Es taisu filmu par cilvēkiem, kas pastaigājas zem mana balkona.
-Es viņiem jautāju: "Kā jums iet?" -Kā man iet?
Šī vecene negrib mirt.
Ziniet...
Pastāstiet par sevi. Kas jūs esat?
Ak nē.
Mans CV jeb latīņu valodā curriculum vitae nav domāts...
-Publiskai translācijai. -Saprotu.
Man nav, ar ko lepoties, un nav, par ko sūdzēties.
Priecājos par to, kas man ir.
Gribēju pajautāt jums par dzīves jēgu.
-Es kliedzu? -Dzīves jēgu.
-Kāpēc mēs dzīvojam? -Kāpēc mēs dzīvojam?
Kaut es zinātu. Man tā ir mīkla.
-Kam lai es to jautāju? -Noteikti ne man.
Sveiki, es taisu filmu, vai jūs varētu uz mirkli apstāties?
-Labdien. -Labdien.
Es taisu dokumentālo filmu par cilvēkiem.
Es meklēju tēmas. Varbūt pastāstīsiet par sevi?
-Par sevi? -Jā.
-Jūs esat ļoti eleganti ģērbta. -Es esmu meitene, acīmredzami.
-Jā. -Es strādāju ar arhitektūru, dizainu.
Mode ir mana kaislība, veltu tai visu savu brīvo laiku,
man ir blogs, attīstu savu "Instagram" kontu,
piedalos fotosesijās.
Esmu apsēsta ar modi, droši vien tāpēc...
Es izskatos šādi.
-Ceru, ka tas derēja. -Lieliski.
Steidzos pie draudzenes ielādēt bildes, ko uzņēmām šorīt.
-Man vajadzīgs varonis filmai. -Diez vai tā esmu es.
Šaubos. Es dodos, jauku vakaru.
Sveiki. Nezinu, vai jūs zināt,
bet veikalā ir ļoti labs aizkaru audums.
Šeit?
Jūsu sieva teica, ka mainīsiet iekārtojumu.
-Ir laiks. -Es varētu atnest jums aizkarus.
Ja jums vajadzīga lampa, man ir laba gaume, esmu eksperte...
Griestu lampa?
Griestu. Es varētu atnākt...
Varu iekārtot jūsu dzīvokli, nekādu problēmu.
Lieliski, labi.
Un pēc šādas ainas publika brīnīsies:
"Kas tā par kaimiņieni? Vai viņa ir traka? Vai uzbāzīga?"
Un mans skatuves partneris zinātu, ka viņš ir kaimiņš,
bet tagad viņam uzreiz jāizlemj,
vai viņš ir vecs kaimiņš, kurš vairs nevar paiet,
tāpēc kaimiņiene to piedāvāja,
vai arī viņš ir jauns, tikko ievācies,
un viņa ar viņu flirtē.
Domāju, ka precēts. Varbūt nav?
Varbūt nav, un tad viņš teiktu: "Tā nav mana sieva, bet māsa."
Un tad mēs...
Un tad mans personāžs...
Man jāskrien, bet, ja varēšu atnākt uz filmēšanu,
es varu runāt, dziedāt, dejot.
Arī dziedāt. Neviens man vēl nav dejojis.
Kā būtu ar nelielu deju?
Es dejoju salsu un bačatu, varbūt nākamajā sērijā.
Viens, divi, trīs. Viens, divi, trīs.
Tā kā, mīļie... Es atgriezīšos!
-Esmu Andžela, sveiciens visiem. -Atā.
Atvainojiet, kungs.
Pirms divām dienām iznācu no cietuma, varbūt iedosiet sīknaudu.
-Man nav. -Jauku dienu, kungs.
Es klīstu Varšavas ielās, nezinu, ko ar sevi iesākt.
Vai man kādu aplaupīt, atgriezties uz vecā ceļa,
atgriezties cietumā, jo tas ir visvieglāk?
-Labāk ne. -Jā, labāk ne.
Man nav nekādu izredžu.
Cietumā nokārtoju vidusskolas eksāmenus,
un man ir flīzētāja palīga diploms.
Nezinu, ko darīt tālāk. Man ir daudz...
Es iznācu pilns entuziasma,
bet pēc dažām dienām esmu pilns niknuma un dusmu.
Es vēl neesmu bijis pret kādu agresīvs.
-Kur tu dzīvo? -Uz ielas.
Labdien, atvainojiet. Es taisu filmu no balkona. Labdien.
-Labdien. -Ko jūs lasāt?
-Karlu Saganu. -Neredzu no šejienes.
Karls Sagans "Miljardu miljardi".
Ļoti interesants astrofiziķis, diemžēl vairs nav dzīvs.
-Astrofiziķis? -Jā.
Un par ko tā ir?
"Kāda ir cilvēces vieta visumā?"
"Vai mēs apdraudam Zemi? Vai mēs apdraudam paši sevi?"
Tā ir par kosmosu un visu pārējo
no šī brīnišķīgā vīra viedokļa.
Rakstīja par visu, kas viņam ienāca prātā.
-Kāda, jūsuprāt, ir mūsu vieta? -Absolūti nejauša un niecīga.
Mums nav īpašas vietas visumā,
esam mazs nejaušības punkts
kaut kur neiedomājamā visuma okeānā.
Sveika!
Labdien.
Kā tev iet? Viss kārtībā?
Esmu sieviete, kas negaidīta likteņa pavērsiena dēļ kļuvusi ļoti laimīga.
Kā tas notika?
Tas ir noslēpums.
Tagad jūs uzkurinājāt manu interesi. Tā nav godīgi.
Varbūt nav, bet...
mana laime var būt kāda cita nelaime.
Tas mani ieinteresēja vēl vairāk.
Varbūt jūs varētu pateikt mazliet vairāk?
Ir devies prom kāds, kas man visu dzīvi sagādāja lielas sāpes,
un par spīti sāpēm, kopš viņš ir prom, esmu laimīga.
Kāds tuvs cilvēks?
Gan tuvs, gan tāls.
Bet...
Kā...
-Tēvs? -Nē.
-Vīrs? -Jā.
-Bijušais vīrs? -Jā.
Devies prom tā kā miris vai aizbraucis?
Devies prom un nav šeit.
-Izšķīrāties? -Nē.
-Izvācās? -Nē.
Aizbrauca?
Šķērsojis robežu.
-Un tagad dzīve ir labāka? -Tā ir lieliska.
Īsā laika periodā esmu daudz sasniegusi,
ko es nevarētu, ja būtu ar viņu.
Un esmu laimīga.
-Liels jums paldies. -Lūdzu.
Kāpēc? Es nesaprotu.
Jo es...
Negribu atteikties no dzīves, sieviete.
Un tā nav nekā vērta bez mašīnas?
Man patīk mana mašīna...
Labdien, atvainojiet par traucējumu.
Kāds neparasts formāts.
Jūs stāvat uz balkona, kamēr man jāatgāž galva.
Jums patīk ērtības.
Man jāpieliecas, no tā sāp mugura.
Ak, tad jums iet grūtāk nekā man.
-Kāda ir dzīves jēga? -Ak vai, nejautā.
-Man jāiet dziļāk. -Mēs te runātu līdz vakaram.
-Man ir laiks. -Man gan nav.
Ne tik daudz, lai apspriestu tik nopietnu tēmu.
Dzīves jēga ir ļoti dziļa, bet vajag laiku, lai to izprastu.
Kam šī dzīve ir domāta.
-Tieši tā. Un? -Kam tā domāta?
Lai dzīvotu kādam citam.
-Ne sev pašam. -Kam jūs dzīvojat?
Sev.
-Tas nav pareizi? -Nē.
-Kam jūs labāk dzīvotu? -Kā lūdzu?
Kam jūs gribētu dzīvot? Sievietei?
Ne obligāti sievietei. Kādam. Citam cilvēkam.
Galvenokārt bērniem.
-Jums nav neviena? -Nē.
Mums jāturpina dzīvot un jāmeklē sava vieta.
Tā ir jēga man. Nepiepildīta.
Svarīgi ir, piemēram, laulībā...
Cilvēki sākotnējo aizraušanos sauc par mīlestību.
Nē, mīlestība nāk vēlāk,
kad cilvēki nodibina dziļāku saikni,
kļūstot par neaizstājamiem viens otram ne materiālā, fiziskā nozīmē,
bet, kad otrs pietrūkst kā gaiss. Burtiskā nozīmē.
Man paveicās tādu cilvēku atrast, bet, diemžēl, Andžejs agri aizgāja.
No trešās sirdslēkmes. Es biju izgājusi pastaigā...
-Pāvela kungs, man jāiet. -Paldies jums.
Lūdzu. Jums ir interesantāki sarunu biedri.
Esmu vienkārši pļāpa.
-A bientot! -A bientot!
Labdien, man ir jautājums, vai jūs varētu panākt tuvāk?
Zem... Labdien.
-Pietiek. -Labi.
-Domāju, jums vajag skaņu. -Jā, bet arī bildi.
-Es taisu filmu. -Kādu?
-Par cilvēkiem, kas iet te garām. -Ak tā.
-Kas jūs esat? -Nu...
Nezinu, cilvēks.
Ko jūs varat pateikt par sevi? Kāds ir jūsu stāsts?
-Kā lūdzu? -Kāds ir jūsu stāsts?
Es jāju ar zirgiem kopš bērnības, piedalos sacensībās,
tagad strādāju pie tā, lai varētu atkal sacensties,
jo tas ir ļoti dārgi, bet man iet labi.
Studēju aktiermākslu, bet tas bija liels stress, es aizgāju.
-Kurā gadā? -Kā lūdzu?
-Kurā kursā aizgājāt? -Pirmajā. Ātri aizgāju.
-Kāds jums jauks suns. -Lolita.
Man ir Bibi, viņai nepatīk citi suņi.
-Manējai arī. -Labi, es iešu.
Kas tas tāds?
-Rotaļlieta. -Kam tā ir?
Meitenei dzimšanas dienā, tā ir smieklīga.
-Kādai meitenei? -Savai meitenei.
Forši. Lūk, tas ir temats.
Viss ir temats. Labi, es eju.
-Rožukronis. -Rožukronis.
Jā.
-Jums tas vienmēr ir līdzi? -Jā, vienmēr.
Tas jāskaita vismaz reizi dienā.
-Ja? -Jā.
-Kas tur ir tik...? -Interesants?
-Jā. -Viss, visa dzīve.
-Oho. -Neesat dzirdējis par rožukroni?
Esmu dzirdējis.
-Vai esat kaut reizi to skaitījis? -Es? Nē.
Es atvainojos...
-Jums viss vēl priekšā. -Ja?
Nu ja.
Protams.
-Un ko rožukronis dod? -Tas dod spēku, enerģiju.
Galvenokārt tas neļauj apmaldīties dzīvē.
Tas dod sirdsmieru un mīlestību neatkarīgi no apstākļiem.
Tas dod cerību uz pestīšanu.
-Jauki. -Tā ir īstā lieta.
-Izklausās labi. -Ļoti labi.
-Pat sagribējās pamēģināt. -Pamēģiniet.
-Trīs "Esi sveicināta, Marija". -Labi.
-Apsoliet? -Nu... Nevaru apsolīt.
Jums tomēr nav atvērts prāts.
-Vai esat ticīgs? -Nē.
-Nē? Kristīts? -Nē.
-Nē? -Nē.
-Nevar būt, neticu. -Taisnība.
Pat neesat kristīts? Neticami.
-Mani vecāki nebija reliģiozi. -Nē?
Kā jūs definētu savu pasaules uzskatu?
-Agnostisks. -Agnostisks.
Bet atvērts metafizikai un absolūtā mistērijai.
-Varbūt vairāk nekā vienai. -Saprotu.
Bet varbūt kaut kas vai kāds mūs novēro no debesīm,
mēs to nezinām.
-Esmu atvērts signāliem. -Neticami.
Tādā gadījumā, lai Dieva žēlastība nolaižas pār jums.
Vajadzētu filmēt mākslas filmu.
Par savu projektu, tas varētu būt ļoti interesants scenārijs.
Puisis stāv uz balkona...
Nu, puisis... Es domāju, režisors, nu, principā puisis,
puisis stāv uz balkona
un filmē iedzīvotāju apziņas plūsmu,
bet aktieri būtu jāpiemeklē labi,
varētu sanākt izcila mākslas filma,
varētu apziņas plūsmā ierakstīt stāstu,
ko stāsta viens garāmgājējs,
un izrādās, ka viņš ir kaut kā saistīts ar divdesmit sesto,
kaut kas tāds būtu ļoti interesants.
Čehu kino stilā. Bet ļoti interesanti.
Vienu atradu, bet tas ir svītrains, nezinu, vai...
Tas nekas, derēs pat, ja netīrs.
-Tur ir ieeja? -Es metīšu.
Pāri? Sanāks?
Uzmanīgi...
-Mikrofons... -Neticami.
-Nesanāks. -Labi.
Jēziņ.
-Labs? -Der ideāli.
-Mums ir līdzīgs izmērs, tas ir L. -Ideāli.
Es to glīti salocīšu.
-Tas ir izgludināts. -Es redzu.
-Es jūtos neērti... -Nevajag.
Tikai fotogrāfijai, līdz šejienei, tas vajadzīgs manai ID kartei.
Varbūt jāuzvelk, tad nesaburzīsies.
Jā, bet nevaru tāds staigāt, izskatīšos...
Taisnība.
Man ir maisiņš, nelikšu to somā.
-Lieliski. Kā jūs sauc? -Pāvels.
-Es esmu Roberts. -Varu saukt vārdā?
-Domāju, ka jā. -Labi.
-Labi, Pāvel. -Priecājos.
-Liels paldies. Kreklu atdošu. -Paturi.
-Tas ir man? Lieliski. -Protams.
-Kautrējaties? -Jā.
Pārvarēt kautrību ir svarīgi jūsu profesijā, vai ne?
Bet tā uz ielas, bez sagatavošanās...
Es klausos, te nav neviena cita, tikai mēs abi.
Es ierakstu.
Skaisti.
Jūs mani aizkustinājāt, tirpas skrēja pār muguru.
Es priecājos.
Viņa katru otro dienu jūs aprunā.
-Es jūtu. -Teica, ka nofilmējāt viņu un suni.
Tas ir iespējams, te nāk daudz sieviešu ar suņiem.
-Slavens vietējais donžuāns. -Nē!
Specializējas sievietēs ar suņiem. Uzmanieties no viņa.
Mana sieva klausās, lūdzu, nevajag, tā nav taisnība.
Vai esat izrakstīts uz receptes, tikai jūsu sievai?
Visas sievietes pelnījušas labu sarunu, es jau nerunāju par...
Bet ne aiz sliktiem nolūkiem...
Man jēdziens "slikti nolūki" šķiet relatīvs.
Tāpat arī "nodevība". "Nodevība laulībā". Kas tā par nodevību?
Tā nav nodevība, cilvēkam var būt tāda daba,
viņam patīk ēst ne tikai mājās, bet arī restorānos,
vismaz viņš ir salīdzinājis. Atā!
Vienu mirkli. Kā ar jūsu vīru? Viņš ēda tikai mājās?
Es nekad... Sieviete nekad nevar būt droša.
Bet viņš nekad nelika man justies tā, it kā viņš to varētu. Nekad.
Cikos būsi mājās, mīļā?
Cikos?
Kad atnākšu, tad būšu.
Parastais vīrieša jautājums.
Atā!
Labdien.
-Jums ir mirklis? -Es steidzos pie ārsta.
-Varbūt jūs gribētu papļāpāt? -Par...?
Es runāju ar cilvēkiem par dzīvi.
-Jūs runājat ar nepareizo cilvēku. -Kāpēc?
Jo manā dzīvē šobrīd ir haoss.
Vai jūs varētu pienākt tuvāk? Kāpēc haoss?
Tā sanāca. Tā mēdz notikt.
-Vai jūs varētu pastāstīt vairāk? -Šodien ir mana dzimšanas diena,
-Un es jūtos skumji. -Jūs pat esat saģērbusies melnā.
Nē, es parasti ģērbjos melnā.
Tā nav izdevusies tāda, kā gribēju, un, ņemot vērā, ka šī ir otrā puse,
kurā gribētos, lai viss izdodas lieliski,
bet viss ir pavisam citādi, nekā bija kādreiz.
Kādā ziņā?
Visi mani plāni, viss, ko sagaidīju no tuviniekiem,
ir prom.
Kādā ziņā?
Pavisam citādi, nekā es sagaidīju.
Mans ieguldījums, pūles, cerības, cieņa...
Viss, kam ir nozīme, lai funkcionētu, ir kaut kur pazudis.
-Kura cieņa? -Kā lūdzu?
-Kura cieņa? -Pret mani.
-Bet no kā? -No tuviniekiem.
-No bērniem? -Tuviniekiem.
-Vīra? -Tuviniekiem.
-Es dodos. -Atvainojiet. Daudz laimes no manis.
-Liels paldies. -Varbūt rīt būs labāk.
Varbūt. Un varbūt nākamgad būs daudz ziedu un sveču.
-Varbūt. -Uz redzēšanos.
Man bija sieva, otra sieva, bērnu nav.
Nu tā. Nezinu. Gribi dziļāku atzīšanos?
Šis atgādina grēksūdzi.
Juties labi biktskrēslā?
Bet es neesmu šeit kā...
Bet tu pieprasi, varbūt ne pieprasi, bet vēlies, lai...
Mani interesē... Bet atbildēt nav obligāti.
Bet es šodien īpaši tā dēļ atnācu,
pēdējā laikā es daudz steidzos,
šodien es atnācu, jo man ir laiks parunāt.
Tas ir labs jautājums, vai jūtos labi biktskrēslā.
Jā.
Jo visi iet garām un kaut ko tev pastāsta,
un tu viņus izaicini.
Naktī vari gulēt?
Kad to visu saklausās,
un tu uzklausi daudz cilvēku, un dzirdi dažādus stāstus, vai ne?
Tas ir grūti vai nav?
Kāda ir šīs filmas jēga?
-Es arī par to domāju. -Pieķēru.
-Vai šis būs filmā? -Nezinu.
Tev jāpasaka kaut kas neparasts, lai tiktu filmā.
Es dievinu šo saldējumu. Tas ir ļoti garšīgs!
Nē, tā ir reklāma, šī ir dokumentāla filma, tam jābūt kaut kam īstam.
Iesaku šo saldējumu, tas ir ļoti, ļoti garšīgs.
Stop, tā ir reklāma, es taisu dokumentālo filmu.
-Tad es nezinu, ko teikt. -Kaut ko par sevi.
Par ko tu sapņo?
Es aizmirsu.
-Aizmirsi, par ko sapņo? -Nu ja.
Nerunā tik skaļi. Neaiztiec mikrofonu.
Neaiztiec.
Tu esi palaidne, ja?
-Nu, pasaki kaut ko. -Ko?
Dzejoli.
Vai nodziedi dziesmu.
-Nezinu. -Ko? Cik tev gadu?
-Cik tev gadu? -Deviņi.
-Nezini nevienu dziesmu? -Zinu.
Nu, tad aiziet.
-Kur lai es šo ieslauku? -Nolaizi.
-Netīrs. -Kreklā.
Tas ir pilnīgi jauns krekls, kungs.
-Labdien. Sen neesam tikušies. -Labdien.
-Kas jauns šodien? -Nekas.
-Tā nevar būt. -Nekā jauna.
Tā pati vecā dziesma.
-Pastāstiet par sevi. -Ko es varu pateikt?
Esmu atraitne, viena pati.
Tajos kantoros neko nevar nokārtot, ja neiet pa piecām reizēm.
Vajadzīga forma, viņiem nav,
tad jāiet uz Grohovska ielu...
Vājprāts. Mani nosūtīja uz kataraktas operāciju,
10 dažādas analīzes,
pasakiet, kāpēc vēl atskaita maksājumus par veselības aprūpi
no manas nožēlojamās pensijas, kurai es smagi strādāju,
ja man puse no analīžu cenas jāmaksā no savas kabatas?
Kāpēc neatstāt to man,
tad es varētu atļauties privāto aprūpi.
Man ir ne vien jāmaksā, bet vēl jāgaida 7 gadi!
Es līdz tam kļūšu akla.
Lūk, patiesība. Kur ir tā mūsu valsts?
Pakaļā ir tā valsts. Nofilmējiet un parādiet.
Ja jums atnāk ierakstīta vēstule,
man tā ir jums jāpasniedz, visam jābūt kārtībā.
Bet, ja...
bet ja man te ir grabulītis vai puzle no Ķīnas
un man jākāpj pie jums, ziniet ko?
Es vairs neesmu pastnieks. Es esmu piegādātājs.
Piegādātājs.
Pataisījuši mani par piegādātāju,
jo vairs nevar aiziet uz veikalu, nopirkt pašas parastākās lietas.
Kādam tās ir jāpieved klāt.
Viņu augstībām.
Es biju pastnieks un lepojos ar to.
Man bija cepure ar ērgli,
uniforma, uzvalks.
Tagad man pašam jāpērk sev sandales, lai būtu, ar ko staigāt.
Samaksāju simt zlotus, lai būtu ar ko staigāt.
Karjeras sākumā saņēmu ādas kurpes,
vajadzēja trīs vai vairāk gadu, lai tās nonēsātu.
Man bija ādas sandales, kuras valkāju vismaz 5 gadus.
Tagad man ir tie ķīniešu mēsli, es tās vienkārši izmetu,
jo tās ir neērtas, smird pēc ķīniešu līmes,
un ar tām nevar rādīties cilvēkos.
Man ir viss, man ir veselība,
bet man nav mana labākā drauga, kurš nomira.
Un tas ir...
Kas viņš bija?
Mana mīlestība.
-Mīlestība? -Jā.
-Jūsu partneris? -Jā.
Cik ilgi jūs bijāt kopā?
40 gadu.
Un vēl mazliet.
-Dzīvojāt kopā? -Jā.
Kā jūs to izdarījāt?
-It kā viņš būtu mans brālis. -Jūsu brālis.
Brālis un partneris?
Viņš nebija mans brālis, viņš bija mans partneris,
bet, ja kāds jautāja, viņš bija mans brālis.
Tā to dara.
Kā gan citādi? Tā mēs izdomājām.
Cilvēki jums ticēja?
Varbūt ne, bet man tā dēļ nekas nenotika...
-Uz redzēšanos. -Uz redzēšanos. Tiekamies!
Paldies.
Novēlu jums labu veselību un interesantu dzīvi.
Paldies.
-Labdien. Vai mēs esam runājuši? -Vēl ne.
-Vai varētu? -Jā.
Tikai panāciet mazliet tuvāk stabam.
-Var ar mazuli. -Aizmidzis.
-Ak tā. Esmu Pāvels. -Labdien, Judita.
Es taisu balkona filmu, jautāju garāmgājējiem, kā klājas.
Labi, lai gan tikko bija satraukums,
man vajadzēja viņu pabarot, bet viņš ir aizmidzis.
Man tas viss ir kas jauns, jo viņam ir trīs nedēļas.
-Tik svaigs? -Mācāmies dzīvot kopā.
-Lieliski. Jēzus... Kā viņu sauc? -Marcels.
-Marcels? Kā manu tēvu. -Jā.
Ak vai...
Kā ir būt par mammu?
Lieliski. Es nezināju, ka ir tik labi, kad ir ģimene.
Esmu laimīga. Gribu gulēt, bet tas ir lieliski.
Viņš ir mamtētis.
-Mamma plus tētis ir mamtētis. -Mamtētis.
-Vienā personā. -Jūs neesat mamma?
-Nē, es varētu būt viņu vecmāmiņa. -Kā tad, vecmāmiņa.
-Mums ir vecmāmiņa. -Viņām ir vecmāmiņa.
Viņa ir tante. Tante Monika.
-Un kur ir viņu mamma? -Ne šeit.
-Citā valstī! -Citā valstī...
-Tādi kā jūs ir retums. -Bet esmu hīts!
Ar tādu tēvu kā viņš nevajag divus vecākus.
Odrija Hepberna teica, ka katram bērnam vajag kādu, kam uzticēties,
un kas viņu mīlētu.
Viens mierīgs vecāks ir labāks par diviem, kas strīdas.
-Lūdzu, kāp lejā. -Magda, neaiztiec.
Kā ir būt mamtētim?
Kakāšana, uzkopšana, ēst gatavošana, katru dienu. Tas paņem daudz laika.
Bet redzu, ka jums ir laiks arī rūpēties par sevi.
-Esmu apdāvināts. -Noteikti trenējaties.
-Viņš ir īpašs vīrietis. -Tiešām?
Ja viņš gribētu, es viņu precētu.
-Jums noteikti ir daudz piedāvājumu. -Daudz.
Esmu ļoti aizņemts.
Kas notika, ja drīkstu jautāt?
Šobrīd šķiros...
Ir iesaistīts trešais.
Un viss.
Viņa iemainīja mani pret labāku, jaunāku modeli.
-Sievietes arī tā var. -Visi tā var.
Un viss.
Un kā jūs jūtaties?
Ne līdz galam... Nezinu, kā to pateikt.
Man tas nepatīk, tas arī viss.
-Cik ilgi bijāt kopā? -15 gadu.
Trīs bērni.
14, 13 un jaunākajai, ilgi gaidītajai mazulītei ir 3 gadi.
Smagi, jātiek ar to galā.
Nepakāršos, neskriešu zem tramvaja, jo no tā nav jēgas.
Grūti atbildēt, kā es jūtos, nejūtos komfortabli,
nezinu, ko darīt ar sevi.
Nezinu.
-Viss sabojājās. -Mēs atsvešinājāmies.
Es gribu pajautāt Izai, kāpēc...
-Man tiešām tas ir jāpasaka? -Es joprojām nezinu.
-Kāpēc es pieņēmu tādu lēmumu? -Jā, lūdzu.
-Tu negribi, lai tas ir filmā. -Viss kārtībā.
Man ar to nav problēmu.
-Nav? -Nē.
Nezinu. Nu, labi. Pieķēru, ka vīrs mani krāpj.
-Lielisks materiāls! -Lielisks materiāls.
Un 15 gadi pakaļā.
Labdien, Jadvigas kundze!
Labdien un uz redzēšanos, neapstāšos, jo līst.
-Labi, tiekamies. -Tiekamies nākamreiz.
Labrīt.
-Labdien. -Vai jums ir brīdis laika?
-Kā lūdzu? -Vai jums ir brīdis?
Brīdis.
Atnāciet šeit. Es taisu filmu.
-Es jau esmu filmā? -Jūs gulējāt mašīnā?
-Jā. -Cik ilgi?
-Vienu nakti. -Visu nakti?
Jā.
Bet iešu pēc kafijas.
Tas esmu es.
-Labrīt. -Labrīt.
-Mani sauc Pāvels. -Mani sauc Pjotrs.
Iepriekš es jūs neredzēju, bet tagad redzu.
Esmu te. Jums nebija briļļu.
Un nebija iespējas.
-Esmu te gandrīz katru dienu. -Es ticu.
-Bieži guļat mašīnā? -Nē, šī bija otrā nakts.
-Otrā nakts? -Ja reiz filmējat, es atgriezīšos.
-Nopietni, tiešām? -Šeit? Nezinu, redzēsim.
Kas notika?
Kas varēja notikt?
Izmeta.
-Nopietni? -Jā.
-Ko jūs izdarījāt? -Neko.
Garš stāsts.
Bet tas nav uz ilgu.
-Ņems atpakaļ? -Astoto reizi? Es to nepieņemšu.
Jāizvēlas pašam savs ceļš. Jāņem un jādara.
Sveiki, es taisu filmu...
Varam parunāt?
-Par dzīvi. -Par dzīvi.
Nu?
-Kā jūs tiekat galā ar dzīvi? -Mēs tikko par to prātojām.
-Tagad? -Jā.
-Un kādi secinājumi? -Pagaidām nekādi.
Daži intīmi secinājumi, ne īsti piemēroti kamerai.
-Varbūt mazliet? -Mazliet.
Kamerai.
Mēs esam jaukta ģimene.
Katram sava vēsture.
Pieci cilvēki, piecas pasaules.
-Pieci bērni? -Mēs pieci.
Mums ir trīs meitas.
-Cik ir jūsu? -Divas.
Un trešā arī.
Manā ģimenē esam četri, es arī esmu šķīries.
Kaut kā ejam uz priekšu. Man ir divas meitas...
Un? Ir grūti vai nav?
Kā kuru brīdi. Ir grūti.
Tās mums ir lielas pārmaiņas, tikko pārvācāmies uz šejieni...
-Iekārtojamies. -Meklējam savu vietu.
Labdien, mīļā. Panāc tuvāk, tu esi ārpus kadra.
-Tas ir labi. -Kāpēc?
-Tā tu redzi sievieti? -Apkrāvušos?
Iepērkoties, gatavojot, mazgājot, tīrot, un tu nemaz viņu nepamani.
Tu domā, nepasaku "paldies".
Nē, es domāju, nepamani, kamēr vien es turos pie lomas.
Tu zini, es arī iepērkos.
-Izņemot šobrīd, kad esmu uz balkona. -Tieši tā.
-Atā. -Atā.
-Forši? -Forši. Lieliski.
-Ei, vecīt. -Nevar būt!
Tas esmu es. Neatnācu pirmdien, jo dabūju darbu.
-Kā tā? Es zaudēju cerību. -Es dabūju darbu.
Varam vēl nefilmēt?
Tuvāk žogam. Nē, jau filmējam.
Kas notika?
Viss ir labi, fotogrāfijas, ID karte,
manas mantas ir pie mūķenēm Florianska ielā,
tur ir baznīca.
Es dabūju darbu, atvaino, visa kā ir par daudz.
Es strādāju un guļu nakts autobusos.
Viņš teica, ka maksā reizi mēnesī.
Ka mēs parakstīsim līgumu, kad uzrādīšu viņam ID karti.
Šodien es paņēmu brīvdienu,
Man jāsakopj sevi, bet viss ir... Redzat, kungs, ka...
-Nu... -Mēs taču pārgājām uz tu.
Pāvels, pareizi.
Sveiki, man ir jautājums.
-Es nerunāju poļu valodā. -Es runāju angļu valodā.
Kā varu palīdzēt?
Paklau, es pirms dažām dienām iznācu no cietuma...
-Apsveicu. -Kā lūdzu?
-Apsveicu. -Ak, liels paldies.
Cenšos sakārtot savu dzīvi...
Man vajag palīdzību, vai jums ir kāda sīknauda?
Man nav zlotu, esmu te darbā, tad došos mājās.
Man jādodas uz lidostu, jāstrādā, man ir tikai eiro.
Labi. Es ņemu arī eiro.
Man ir 20 eiro tikai taksometram mājās no lidostas.
Es tikai jokoju.
-Labi. -Es braukšu mājās.
-Labi, lai jums labi iet. -Izbaudi brīvību.
Paldies.
-Nepazaudē to! -Es ceru.
-Ko viņš tikko teica? -Nepazaudē to.
-Labdien, Zosijas kundze. -Labdien.
Oho.
Daudz lapu, vai ne?
Bet laiciņš ir jauks, lapas lido.
Labi, ka nav lietus, tad būtu grūtāk.
-Kāpēc? -Jo slapjas lapas ir smagas.
Un vairāk nobirtu.
Lietus tās nobirdinātu.
Šādi tās nokritīs pašas.
Neesmu saticis jūsu vīru. Kas viņš bija?
-Kas? -Jūsu vīrs.
Viņš ir miris 21 gadu.
Vai tu tad te dzīvoji? Nu ja.
Apaļīgs vīrs. Janušeks.
Viņam patika iedzert.
Jā...
Darbs viņam nepatika.
Es kādreiz strādāju...
Polijas Optikas rūpnīcā...
un tur iepazināmies.
Viņš bija santehniķis.
Vari iedomāties rūpnīcas santehniķus.
Kādi viņi bija. Tikai nēsāja apkārt uzgriežņu atslēgas.
Un... viņiem patika iedzert.
Un vēlāk, kad es biju spiesta... Jo es biju...
Pamest rūpnīcu un uzņemties sētnieces darbu.
Mēs ieradāmies šeit, viņš labi iekārtojās.
Pilnībā. Strādāja tikai tad, kad gribēja, un viss.
Un man nācās, jo biju sētniece.
Tā ka es slaucīju un grābu, bet viņš atpūtās.
Ar pudeli pie sāniem.
Zosijas kundze, jums ir pieci zloti?
Pa ceļam nopirkšu maizi.
Man nav piecu, ir tikai 20.
Labi. Lai būtu 20.
Nav zagļa roka. Neiet cauri.
Viņai pietiks līdz divdesmitajam.
Man ir pieci, bet es domāju:
"Iedošu divdesmit, citādi vakarā prasīs vēl piecus."
Kāda jēga?
Mani sauc Pjotrs. Mēģinu no jauna atrast vietu dzīvē.
Man blakus ir kāds, kas ļoti tajā palīdz,
tā ka es eju parunāt, uzdot dažus jautājumus
un sameklēt dažas atbildes.
Vai varat pateikt vairāk par saviem meklējumiem?
Tas ir ļoti personīgi.
34 gadus dzīvoju miglā, nolēmu no tās izrauties,
un viss, ko pieredzu, man ir pilnīgi jauns.
Cenšos atrast savu vietu šajā jaunajā dzīvē.
-Kas tā bija par miglu? -Alkohols.
Saprotu. Un kā jums klājas?
Labi. Labi, tikai...
Cenšos ieraudzīt šo pasauli no jauna,
saprast to, un galvenokārt ieraudzīt sevi šajā pasaulē.
Samierināties ar sevi, ar savu pagātni
un dzīvot tālāk.
-Kā ir būt skaidrā? -Jauki.
-Tas ir labi. -Kādi ir uzlabojumi?
Pasaule garšo labāk.
Un sevi var labāk dzirdēt.
Jo sāc sevī ieklausīties,
nevis slīcinies alkoholā, lai mazinātu sāpes.
-Lai veicas. Jauku dienu. -Paldies, lai veicas.
Kas tu gribētu būt, kad izaugsi liels?
Es bieži pārdomāju, vispirms gribu būt šis, tad tas,
bet es īsti nevaru izlemt, kas es gribētu būt.
Kas bija pirmā doma?
Pirmkārt, mana vecmāmiņa
vienmēr gribēja, lai es būtu profesors.
Kāds profesors?
Viņa vienmēr saka, ka man jābūt profesoram, direktoram,
bet nesaka, kādam.
Tikai, ka jābūt. Bet kādam... nezinu.
-Tev tas patiktu? -Jā, bet...
Dažreiz ar gribēšanu ir par maz...
Jo...
Piemēram, nepaveicas.
-Redzu, ka strādājat pie filmas. -Jā, esmu savā vietā.
-Dažādos laikapstākļos, ja? -Noteikti.
Baidos, ka es steidzos, neskatoties uz drūmajiem laikapstākļiem,
man ir jāiet pastaigā pa Skariževska parku
Jāieelpo svaigs gaiss. Bet man ir jaunumi.
Visiem skatītājiem.
-Pagaidiet, pievilkšu tuvāk. -Labi.
Vēl ne, vēl ne... Jānofokusē kamera.
Ne tad, kad izskatos šādi!
-Labi, atstāšu, lai nav asuma. -Labi.
Pēc divām nedēļām un divām dienām...
Manam vīram un man būs ģimenes pieaugums.
Mums būs mazulis.
-Kā jūs to no manis noslēpāt? -Kā lūdzu?
Kā jūs to no manis noslēpāt?
Esmu tāda burve, ka varu to noslēpt.
Atkarīgs no tā, kas man mugurā. Tagad var redzēt.
-Tiešām. -Vēl divas nedēļas.
Divas nedēļas. Lieliski.
Lūdzu, nelieciet asumā,
jo neesmu uzkrāsojusies, mati kā filcs.
Negribam, lai cilvēki saka, ka sievietes stāvoklī ir neglītas,
jo arī sievietes stāvoklī var izskatīties labi.
Skaties, Bolek. Tā ir Lola!
-Tur ir Lola! -Skaties te!
Nezini, kur skatīties. Redzi?
-Lolita. -Tā ir...
Nu re.
-Skaista serenāde. -Viņš pārvērtās par putnu.
-Romeo un Džuljeta. -Jā.
Ak, Lola, kādas sajūtas tu izraisi.
Es izstāstīšu, kas ir mīlestība.
Es tikko nopirku jaukas kūkas.
Aizvēršu šo kasti, kāpšu mašīnā
nobraukšu 500 kilometru, un pa ceļam neapēdīšu kūkas.
un iedošu tās savai brīnišķīgajai mammai.
Tā ir mīlestība.
Ja tā nav mīlestība, tad es nezinu, kas ir.
-Labdien. -Labdien.
Cik profesionāli.
-Robert? -Roberts.
-Kad es tevi pēdējo reizi redzēju? -Nezinu.
-Jūlijā, laikam. Vasarā. -Pirms dažiem mēnešiem.
-Kā tev iet? -Strādāju, kā parasti.
Toreiz dabūju savu ID karti.
Lieku flīzes, pirksti saplaisājuši no līmes un javas.
Nevaru galvu izmazgāt, jo ļoti sāp.
Man ir godīgs darbs, un nekādas jēgas.
Paradoksāli, visu dienu strādāju, naktī lūdzos pēc vietas, kur gulēt.
Dažkārt kaut ko ieēdu.
Zinu, izklausās, ka es sūdzos, žēloju sevi.
Tā nav, vienkārši esmu izdedzis.
Es saprotu, grēki jānožēlo, bet cik var?
-Es taisu filmu no balkona. -Ko?
Es taisu filmu no balkona.
-Par kādu tēmu? -Tēma ir dzīve.
-Dzīve. -Varam parunāt par to?
Varat pienākt tuvāk? Man ir jautājums.
Kas, jūsuprāt, jūs esat?
Cilvēks.
Es redzu, bet... plašāk?
Kas jūs esat?
Es sev visu laiku uzdodu šo jautājumu, kas es esmu.
Vārdu man iedeva vecāki.
Statusu noteica sabiedrība.
Bet nav skaidrs, kas es patiesībā esmu.
Tas ir visas dzīves jautājums, es to meklēju.
Ar ko jūs nodarbojaties?
Šobrīd?
-Mainu gāzes skaitītājus. -Gāzes skaitītājus?
Jā.
Baltās rozes atkal zied,
puisīt, nāc mājās no sava kara.
Nāc, nobučo mani kā kādreiz,
un dāvāšu tev skaistāko rozi.
Es atdotu dienu, kad tu aizgāji karā,
par tavu šauteni rozi tik tīru un baltu,
bet pirms tu aizgāji,
pirms aizvēri durvis, roze novīta.
Ieliku.
-Mēs svinam rīt. -Jā.
Ne šodien, jo jāsaslauka šīs lapas.
Labi.
Puiši, es taisu filmu no balkona par dažādām lietām,
un šodien ir īpaša diena. Ko varat man pastāstīt?
Slava dižajai Polijai!
Jālepojas ar to, ka esi polis.
Mums ir jāpārstāv tā ar cieņu, jārūpējas par savu zemi.
-Par mazajām tēvzemēm. -Un lielo tēvzemi.
Mums tas jāsaprot.
Daudzi nēsā karogu, nesaprotot, kāpēc.
Kā būt patriotam, ja nav kara, ja nav bajonešu.
Bet būt patriotam nozīmē rūpēties par...
-Mūsu mazo tēvzemi. -Strādāt, maksāt nodokļus Polijā,
nedzert darba vietā, rīkoties Polijas labā,
cienīt nacionālo ģerboni.
Mīlēt savu kaimiņu.
Pamati. Dievs, gods, tēvzeme.
-Es vienmēr cīnīšos par to. -To nedrīkst aizmirst.
Vēsturiski esam gājuši karā, dziedot "Dieva māte".
Nevis "vienlīdzīgas tiesības zilajiem".
-Atvaino. -Atvaino, izspruka.
Dievs, gods, tēvzeme!
Lepnums, nacionālais lepnums!
Poļi, sauciet kopā ar mums: "Nē sasodītiem imigrantiem!"
Priecīgus Ziemassvētkus, Jadvigas kundze!
-Jums arī. -Ļoti priecīgus Ziemassvētkus.
Lūdzu, nesakiet tā. Nenovēliet man to.
-Ko varu jums novēlēt? -Jaukus Ziemassvētkus.
Kā es varu būt priecīga bez sava mīļotā vīra?
Izrādiet taktu.
Tad jaukus Ziemassvētkus.
Paldies, ka uzlabojāt man garastāvokli.
Atvainojiet, varbūt varam sākt no jauna?
Sveiks, mīļais. Nofilmēji pirmo sniegu?
-Jā. -Labi.
-Nāksi ar mums pastaigā? -Nevaru.
Uzstādi kameru, nospied pogu un nāc lejā.
-Man jāstrādā. -Šis arī ir darbs.
Paskaties, cik viņa ir priecīga. Lola!
Labdien.
-Meklēju varoni filmai. -Kā lūdzu?
-Meklēju varoni savai filmai. -Ak nē.
Kāpēc ne?
-Man nav pārliecības par sevi. -Šis varētu palīdzēt.
Noteikti.
-Jūs runājat par šo filmu? -Jā.
-Un šo sarunu? -Jā, protams.
Lūdzu.
-Nāciet. -Varu pamēģināt.
-Jā. -Bet nebrīnieties, ja es aiziešu.
Man ir jautājums.
Jūs veidojat filmu no šīm sarunām?
-Jā, es tās montēju. -Jūs esat video montāžists?
Dažreiz arī tas. Drīzāk režisors.
Kas jūs esat?
Es jūtos neērti.
Kāpēc? Šī situācija ir...
Es neesmu skaidri definēta.
Ko tas nozīmē?
Es daru dažādas lietas, bet nezinu, vai esmu šis vai tas.
Kas vai kurš.
Bet par ko jūs pati sevi uzskatāt?
Par cilvēku, par kuru es īsti vēl neesmu kļuvusi.
Esmu gandrīz tas cilvēks.
Un kāds ir jūsu vārds?
Mans vārds... Man ir vārds.
Mani sauc Pāvels.
Piemēram. Es esmu Pāvels.
Es esmu Agņeška.
Kā mana sieva.
Jauks vārds.
Un kādi ir jūsu sapņi?
Nē, to es nevaru teikt.
Jums liekas, ka var tā vienkārši uzdot...
Jums nav grūti komunicēt, ja?
Jums nav grūti veidot kontaktu,
tāpēc varat uzdot tiešu jautājumu un sagaidīt atbildi.
Es jūs apgrūtinu?
Es priecājos, ka man bija drosme ar jums runāt.
Priecājos, ka vispār ar jums parunāju,
domāju, ka netikšu galā ar stresu.
Bet izrādās, ka varu atbildēt kādam, kurš mēģina...
mani nomakšķerēt, tā teikt.
Es arī priecājos, ka ļāvāt sevi pārliecināt.
Un kas tagad no tā sanāks?
-Labdien. -Labdien.
-Kā jūsu veselība? -Mazliet labāk.
-Kā lūdzu? -Mazliet labāk.
Bet tik un tā...
Klepus...
-Vēl ir. -Bet ir jāstrādā.
-Jā. -Diemžēl.
Sniegs nāk un iet.
Ko lai dara? Jāslauka.
Nav grūti agri celties?
-Vieglāk nekā vasarā. -Ja?
Kad es paskatos pa logu un ieraugu sniegu, ak vai.
Tā var piecelties arī divos.
Un līdz diviem stāvēt pie loga un vērot.
Snieg, nesnieg. Snieg, nesnieg.
Un uz priekšu, ārā.
Bolek!
Bolek.
Sveiks.
Sveiks, Bolek, tu būsi tētis.
-Ja? -Jā.
-Vai tu zini, cik mazuļu. -Pagaidām seši.
-Seši. -Jā.
-Tur ir seši. -Bolek.
Bolek, sasodīts.
-Cik aizkustinoši. -Man ļoti.
Man arī. Cik ilga ir grūtniecība?
Varšavas sacelšanās.
-Līdz 1. augustam? -Nē.
63 dienas?
Jā.
Labdien, kundze.
Es taisu filmu no balkona.
-Kā lūdzu? -Labdien.
Labdien, kas?
Es taisu filmu, ziniet.
Jautāju visiem, kā iet, meklēju varoni savai filmai.
-Ak nē, es neesmu varone. -Kāpēc ne?
Kāpēc? Tāpēc, ka esmu veca.
Jums vajadzīgs kāds jauns un drosmīgs.
Kāpēc? Cilvēki ar pieredzi...
Kādu ar domām par dzīvi, man ir tikai domas par nāvi.
-Kādas domas par nāvi jums ir? -Baidos, ne labas.
-Pat ne par nāvi. -Kas jums ir prātā?
Teiksim tā, es gaidu atjautības uzplūdus.
Ko tas nozīmē?
Tas nozīmē, ka mēģinājumam jābūt veiksmīgam,
ja ne, viss kļūs vēl sliktāk.
-Ak, tā jūs domājat. -Ne tikai domāju, bet dzīvoju.
Es nožēloju, ka izrādīju savam vīram Andžejam par maz mīlestības.
Dažkārt... Es vairāk esmu tāda, kas...
Slēpju savas emocijas.
Esmu vecumā mazliet atmaigusi,
bet es tiešām nožēloju, ka nebiju...
Ka neizmantoju iespējas parādīt viņam mīlestību, īstu mīlestību.
Ne tās vīru sievu muļķības, tas nav man.
-Nu tā, labu nakti. -Labu nakti.
Kā tajā dziesmā "Labu nakti, ceru, ka visu nakti sapņo par mani."
Tas bija domāts Andžejam, ne jums.
Ceru, ka redzēšu viņu sapnī.
Es bieži redzu, un ir jau...
12... Jūlijā būs 13 gadi, kopš viņš nomira.
Pāvel!
Es vienkārši...
Es pazaudēju visas vērtības, kas man bija ieliktas bērnībā.
Mana mamma mani labi audzināja,
lai es būtu labs cilvēks.
Bet tas viss vienā mirklī pārsprāga kā ziepju burbulis.
-Un vēlāk... -Kādā mirklī?
Nezinu, varbūt...
Mirklī, kad pirmo reizi nodarīju pāri cilvēkam fiziski.
-Ko tu viņam izdarīji? -Salauzu kāju.
-Ar ko? -Ar metāla cauruli.
Kāpēc?
Jo viņš bija parādā vienam citam.
Bet es ne par to sēdēju.
-Kas notika tālāk? -Kā lūdzu?
Salauzi kāju, un tālāk?
Pēc tam gāju pie viņa reizi nedēļā, un viņš man maksāja to naudu.
Atguvu visu parādu, ar procentiem.
Es to atceros, tas man rādās sapņos.
Es no tā ciešu.
Man ir žēl tā cilvēka.
-Vai esi pie viņa gājis? -Lai atvainotos vai ko tādu?
Nē, beidz.
Bet es gribu...
nomirt kā kārtīgs cilvēks, nevis mēsls, dzērājs
un noziedznieks.
Tu nevari iedomāties, kā es tevi apskaužu...
Par to, kādā situācijā tu esi.
Tevi mīl, tev ir siltums, mājas, ģimene...
Suns.
Stabilitāte dzīvē.
Novērtē to.
-Sveiks, kaimiņ. -Sveiki.
Staņislav, parādies kamerā.
Ne pirmo reizi kameras priekšā, viņš bija filmā "Zem virsmas".
-Tēloja. -Jau?
Jā, tēloja jaundzimušo. Citiem vārdiem, sevi.
-Lieliski. -Tikko saldi aizmidzis.
Es paiešu tālāk.
Kamēr esi mazs... Izņemšu ārā.
-Stass ir skaists. -Pēc 20 gadiem filmēsiet turpinājumu.
-Jā. -Mazulīt, parādies kamerā.
Lūk, kur viņš ir.
Kad demonstrēsiet šo dokumentālo filmu vai seriālu par mums Saskokepā,
interesanti, cik Stass būs izaudzis?
Cik liels tu tad būsi?
-Pāvela kungs? -Esmu te.
Es jūtos ļoti slikti, bet man jāiet pie ārsta,
citādi jāgaida līdz ceturtdienai.
Esmu vesela kā rutks, tikai šeit...
Droši vien kaut kas ar smadzenītēm.
Par laimi, ne ar smadzenēm. Būsiet šeit rīt?
-Jā. -Es atnākšu.
Labi.
-Eju kā pašas vecāmāte. -Tā nav!
-Tiešām? -Ātra kā bulta.
Man jau uzlabojās garastāvoklis.
-À bientôt, Monseur! -À bientôt, Madame!
-Anjas kundze, dzīves jēga. -Ko?
-Ko tu teici? -Pāvela kungs jautā.
-Ko? -Kāda ir dzīves jēga?
Dzīves jēga? Dzīve ir jēga.
Tas arī viss.
Dzīve ir jēga.
Ja tai nav jēgas, kādēļ tad dzīvot?
Mēs gribētu pateikties garāmgājējiem, kas mums uzticēja savus stāstus.
Scenārija autors, režisors un operators Pāvels Ložinskis.