Downloaded from YTS.MX
NETFLIX UVÁDÍ
Official YIFY movies site: YTS.MX
PODLE KNIHY KATOLICKÁ ŠKOLA OD EDOARDA ALBINATIHO
Pusťte nás! Prosím!
Prosím vás, neodcházejte.
Jinak se vrátí.
Prosím vás.
ŠEST MĚSÍCŮ PŘED UDÁLOSTÍ
Nevím, kdy to začalo.
Nástup!
Ale týkalo se to nás všech.
Stůjte zpříma.
Našeho vzdělání, naší čtvrti, naší školy.
Pak už nic nebylo jako dřív.
Raz. Dva.
Chci vás slyšet!
Raz. Dva.
Byl jsem v předposledním ročníku soukromýho gymnázia s měsíčním školným.
Holky tam nesměly, všichni jsme byli kluci z jedný zazobaný římský čtvrti.
Prostě mazánci.
Chodil jsem do třídy se Salvatorem, bráchou Angela, co byl o rok starší.
Ukažte, jak se snažíte!
A s Poťukancem. Říkalo se mu tak, protože byl divnej.
Měl mámu herečku, po který jsme všichni slintali.
Gioacchino Rummo.
Jedinej, kdo věřil hodnotám, co se nám faráři snažili vštípit.
Kromě bratra Curzia, ten ani jako farář nevypadal.
Poklus na místě! Raz. Dva!
Arbusi, to není tělocvik, ale tanec svatýho Víta. Kam jdeš?
Jedem!
Raz. Dva!
Byl rok 1975. Násilí bylo na denním pořádku.
Co se stalo, Ťuku?
Romoli.
Vybouchnul před říďou. Nekecám!
Dospěj už konečně!
D'Avenia.
Předpokládám, žes nic neviděl, jako ostatní.
Spolužáka napadnou přímo na dvoře a nikdo nic nevidí.
Dobře.
V tom případě můžeš jít.
Romoli nic nedělal.
Když zazvonilo,
ty z posledního ročníku k němu přišli a obestoupili ho, aby je nikdo neviděl.
Nejdřív ho profackovali.
Pak ho chytli za flígr a lomcovali s ním.
Brýle mu tedy spadly?
Ne.
Rozbili mu je schválně.
Dobře.
- Chci znát jména. - Ne. Zeptejte se Jerviho, to on je posl…
Řekni mi to ty.
Guido. Táta je v ředitelně.
Byť jsou mladí, musejí pochopit pravidla.
Pokud vás rodiče poslali na tuto školu, zjevně vám chtějí poskytnout…
bezpečné útočiště, které vás ochrání před…
morálním úpadkem, co…
Promiňte, pane řediteli. Už vybíráte velikonoční příspěvky?
- Ještě ne, ale… - Dejte mi vědět.
Tak pojď. Nebudeme zdržovat. Děkuji.
Gianni. Řekni školníkovi, ať pošle Jerviho.
Co tě to napadlo?
Co jsem ti řek?
No?
Takhle mě ztrapnit.
Pocem.
Co jsem ti řek? Co?
To bylo naposled!
- Opovaž se to ještě udělat! - Pochopil jsem. Promiň.
Jsem kvůli tobě za debila.
Za úplnýho debila. Od zejtra zavedu změny.
Náš život byl plnej pravidel.
Někdy nás za jejich porušení trestali, jindy to prošlo.
Až jsme si začali myslet, že jsou ty pravidla náhodný.
V šesti se vyklubeš ze skořápky a jdeš do školy – další skořápky.
Tam hrozí, že člověk zaujme jeden ze dvou postojů:
přemáhat, nebo být přemožen.
Naval! Rachele, neber mi je.
- Stůj. - Všechno mi bereš, řeknu to mámě.
Přestaň.
- Mami, ukradla mi boty. - To není pravda, nelži.
Nezájem, vyřešte si to samy.
Elisabetto, vypla bys mi troubu? Hned jsem tam.
Toby. Běž taky.
No a?
No a nic, jenom nechápu, že jim nic neudělali.
Jakože je nijak nepotrestali. Zaplatí mu nový brýle a tím to hasne.
A co jim podle tebe měli udělat?
Veřejně je ponížit? Vyloučit je?
Co udělala lidská spravedlnost s Pánem? Jednala s ním nenávistně, pomstychtivě.
Zlo plodí další zlo.
Musíme jejich jednání pochopit a odpustit, jinak se ocitneme v kruhu bez úniku.
Promiň, tati, ale neříkáš pořád, že odpuštění přichází až po přiznání?
Ano, ale taky říkám, abys příliš nespoléhala na dokonalost.
Ani já nejsem dokonalý. Vyvaruj se předsudků.
Dost už diskutování.
Holky. Tak, šikulka. Giaele, ke stolu.
Ve jménu Otce, Syna a Ducha svatého. Amen.
Nemám chuť.
Proč?
Protože mám plodné dny. A nepřijde mi vhodné mít další miminko.
- A i kdyby, tak co? - I kdyby, musím ho odnosit já.
No tak, už jsme to řešili. Prosím tě.
Čau vlasáči!
- Pěkně jsme ho dostali. - Brejle… Křup! Zejtra přijde s izolepou.
Co fotr?
Jako dycky, trochu píčoval. Vyhrožuje, že mi dá zaracha.
Co ty, Giampie'?
- Nic mi neřekli. - Nic ti neřekli?
Aby jo. Tu školu postavil tvůj děda.
A fotr jim každej rok sype takový prachy, že říďa musí držet hubu a krok.
Už mě serou.
- Správně, Angelo! - Dáme si něco?
- Jo. - Fajn.
Ty, Angelo.
Víš, že Andrea brzo vyleze z basy? Právě mi to řekli. Má to za pár.
- Budem tu trčet celou noc? - Co chceš dělat?
Co já vím. Něco vymyslíme. Počkat, jeden nápadíček bych měl…
Schovej ho!
Angelo.
- Co? - Kdes byl?
Kde asi? S kámošema.
- Proč mi pořád děláš starosti? - Jaký starosti? Jsem doma. Jdem spát.
Dobře vím, že nespíš.
Gianni mi řekl, co se stalo ve škole.
- Co ti řekl? - Že vás vyslýchali.
Jo. Ředitel nás nepustil ze školy. Chtěl vědět, kdo to byl.
- A řeks mu to? -Ne.
Určitě?
To je dobře. Nezradils.
Práskat se nemá.
- Rozumíš? - Jo.
- Co? - Že nemám práskat.
Máš nějaké další hříchy?
- Často lžu. - Chyba.
Lež je závažný hřích.
Jaké lži máš na mysli?
Všechny možný.
Třeba aby mě ostatní brali.
Předstírám, že mám stejný záliby, stejný názory.
Nechci to dělat, škodím sám sobě, otče.
INSTITUT SAN LUIGI
Protože se pak cítím sám. Vypadám, že se všema vycházím.
Že si s každým rozumím.
Jenže si nerozumím s nikým.
Nikdy nejsem skutečně sám sebou.
Fakt ses při zpovědi přiznal, že nevěříš v Boha?
- Je schopnej ti dát důtku. - Stejně odsud vypadnu.
Nic se tu nenaučím. Nevěřím profesorům.
Měli by věci znát, a ani nevědí, že nic nevědí.
Oni se domnívaj. Jejich autorita nemá podstatu.
A komu teda věříš?
Tobě.
To sis vybral dost blbě.
…a změní se v běžnou rovnici druhého řádu.
Které jistě dobře znáte, že?
- Co chceš teda dělat? - Jakmile vyřeším rovnici druhého řádu…
Dva ročníky naráz, odmaturuju o rok dřív.
To nevíš, že musíš mít nejlepší prospěch a složit zkoušku ze všech předmětů?
- Já vím. - Arbusi.
Co kdybys nám tu rovnici vyřešil, když ti to dnes tak povídá? Pojď.
Tuhle?
Ano.
Arbus. Měli jsme ho za frajera.
Skoro jsme ho uctívali, a tudíž si ho drželi od těla.
Dobře, Arbusi. Vrať se na místo.
Na Arbusovi bylo úžasný, že ho nic nerozhodilo.
Všichni jsme ho obdivovali.
Jerviho taky, ale z jinýho důvodu.
- Tělo Kristovo. - Ámen.
Tělo Kristovo.
- Mami. - Co je?
Proč nemůžu dostat biřmování?
Protože ne.
A proč ne?
Proto. Až budeš starší, vysvětlím ti to.
- Tělo Kristovo. - Ámen.
Modleme se. Za Krista, našeho pána.
Ámen.
- Gioacchino. - Ano?
Kde jsou tví spolužáci? Oni nechodí na bohoslužby?
Jo. Na ty povinný školní.
- Na co posílají děti do katolické školy? - Třeba rodiče pracují a nemají čas.
Zdá se mi absurdní, že nepřijde ani jeden z dvaceti.
11 000 POHLAVÍ
Mami!
- Zlatíčko! - Nevidíš, že jede auto?
Co bych si bez tebe počala?
- Jsi v pořádku? - Jo, nic mi není.
PĚT MĚSÍCŮ PŘED UDÁLOSTÍ
Tady by šel postavit prima dům, kdyby nám dali povolení.
Jeden pro tebe a jeden pro bráchu.
Kéž by.
To zvládnem.
Koukej.
Rumo.
Už zas.
Podléháš emocím.
Kolikrát ti to mám říkat? Chladnokrevnost.
Zamířit.
Pal.
Jdeme.
Měli jsme tři pilíře vzdělání: přesvědčování, vyhrožování a trestání.
Ale spíš to byly fáze.
Když vysvětlování a výhrůžky nezabraly, nezbylo, než nás potrestat.
Rodinám v mojí čtvrti buď scházely ambice, nebo se projevovaly katastrofálně.
Hlavní pointa byla, že všechno dočasný je nesnesitelný,
a jelikož je dočasný všechno, bylo všechno nesnesitelný.
Kromě Arbusovy rodiny.
Ahoj.
Jeho otec učil matematickou logiku.
O svoje studenty se zajímal víc než o vlastní děti.
Hezký.
Přesně jako váš dům.
Táta ho postavil pro ségru, když měl pilkový a balzový období.
Tak pojď.
- Nazdárek. Nesu svačinu. - Mami, prosím tě.
Monsieur.
- Dobrý den. Jsem Edoardo. - Čau Edoardo.
Chutná?
Ten můj kluk nešikovná. Co v té makovici máš? Tajemství?
Žádné tajemství, že ne?
A ty, Edoardo? Máš tajemství?
Já?
Věci, co neříkáš mámě. Schválně, povídej.
Já mámě neříkám nic.
Takže…
To určitě. Co se učíte?
Chemii.
Dobrá. Chemii už umíte, tak co… si dát partičku pokru?
- Deset tisíc. - Dorovnávám.
Končím.
Dva páry.
Postupka.
Nech ten přiblbej meč, ještě si něco uděláš.
Nevidíš, jak mi to jde, mami?
Mám hlad.
- Máš hlad? - Mám hlad.
Řekni si Fernandě, mě bolí hlava.
Fernando.
Fernando!
- Co křičíš? Říkám… - Fernando!
- Bolí mě hlava. - Fernando!
- Přestaň ze sebe dělat šaška.
- Jo. Dobře. - Běž.
Enzo!
Hoši! Ztište se.
Promiňte, bratře Curzio.
- Vítejte. - Díky.
- Spím tady. - Já tady.
Tahle je moje. Proč zabíráš tři postele?
- Kdes to vzal? - Hádej. Pod postelí.
Pod postelí.
Hledej, Ťuku. Zespoda.
- Není tam. - Koukni se pořádně.
To je fakt kretén.
- Kdo? - Ty.
- Já? - Jo.
Vzal jsem vás sem dnes proto,
abychom započali naše… rozhovory před tímto obrazem.
Byl bych rád, kdybyste mi řekli, nezávazně…
co v něm vidíte.
Jen do toho, nebojte.
No, pane profesore, jsou to muži, co mlátí Ježíše.
Je to šest mužů, co mlátí Ježíše.
- Jak byste tyto muže nazvali? - Jako… trýznitele.
Trýznitele.
- A kdo je oběť? - Přeci Ježíš.
Určitě?
Mně se zdá, že i ti trýznitelé…
jsou obětmi,
neboť kdo ubližuje jiným, ubližuje i sám sobě.
- Správně? - Správně.
Já bych dodal, že vinu nenesou jen oni, ale i Ježíš.
Využívá jejich krutosti, aby se nad ně povýšil, aby byl dokonalý.
Není právě tato dokonalost projevem pýchy?
- Co to povídáš? - Dobro je dokonalost a dokonalost je Bůh.
Zkuste zauvažovat o tom,
že ďábel přichází ve chvíli, kdy jsme na straně dobra.
Když se cítíme opilí vlastní dokonalostí.
Tvrdíte, že když se chováme správně, nasloucháme ďáblovu našeptávání?
Že neexistuje rozdíl mezi světcem a jeho mučitelem?
Jistěže existuje. I Ježíš je člověk.
Stal se člověkem.
A jako člověk se podílí na nedokonalosti, protože v sobě nosí… sémě zla.
Stáváme se lidmi díky tomu… že dostáváme do vínku zlo.
Že zlo pácháme.
A že jej trpíme.
Abychom mohli trpět zlo…
někdo jej musí páchat.
Nuže?
- Nejsi přesvědčený? - Nevím. Já…
Věřím, že se stáváme lidmi, když činíme dobro.
Vy tvrdíte, že se stáváme lidmi, když pácháme zlo. Já…
- Nechápu to. - Čili profesor Golgota dnes ráno blouzní.
Vzduch je čistej. Jdeme.
- Kam jdete? - Dělej, rychle. Pojď.
- Já? - Pojď.
Čau.
- Co děláte? - Inscenaci obrazu, co jsme viděli.
- A co já s tím? - Budeš mít hlavní roli.
- Svlíkni se. - Ježíše.
- Mám si sundat košili? - Přesně. S odhaleným hrudníkem.
Tak dobře.
- Sem? - Jo, na kolena.
Jedem.
Au.
Hej! Co blbnete?
Zbabělče.
Hříšníku.
- Už dost! - Zbabělče!
- To stačí. - Řekni, že nevěříš.
- Zřekni se Boha, práskači! - Zřekni se víry.
Zřekni se, D'Avenio. Zřekni se.
Co to kurva děláte?
Přeskočilo vám?
Hříšníku. Bičování tě rajcuje, co?
Být muž je nevyléčitelná nemoc.
Zasloužil si to, polobuzerant.
Pro spolužákovo uznání jste museli udělat či vytrpět cokoli.
Projevit sílu, i když jste byli slabí.
Den co den dokazovat chlapství,
abyste další den začali od píky a dokazovali ho zas a znova.
Selhání znamenalo doživotní stigma.
ZÍTRA VE TŘI RÁNO NA ĎÁBLOVĚ KŘESLE
Nemám rád čůráky.
Řekni to!
Holky. Líběj se ti, nebo ne?
Jo. Jasně.
A co se ti na nich líbí?
Jestli neumíš odpovědět, tak co nemáš rád na chlapech?
Chlupy? Vousy?
- No… - Fajn. Tak já ti to řeknu.
Nemáš rád čůráky.
Nemám… rád… čůráky.
Řekni to.
Nemám… rád čůráky.
- Řekni to! - Nemám rád čůráky.
130 HODIN PŘED UDÁLOSTÍ
- Ale ne! - Ne.
No tak.
- Čau holky. - Čauda.
- Kam jedeš? - Domů, a vy?
Svezeš nás? Ujela nám tramvaj.
- Kam? - Na Montagnolu.
- Kam? - Na Montagnolu!
Znáš ulici Grotta Perfetta, Laurentina?
- Směrem k EURu… - Jo k EURu.
- Jo. - To je daleko.
Tak pojďte.
Zvládneš to?
A je to.
Promiňte.
Máš vesmírnej koráb.
Vidíš, jak se zvedá? Brzo začnou dělat lítající auta.
Jsem Donatella. Tohle je Nadia.
Carlo.
Pak mi musíte říct kudy, trefím jenom na Kolumbovu.
Jasně.
- Co děláš? Pracuješ? - Ne, dodělávám školu.
- Aha. A už máš auto? - Je tátovo, ale půjčuju si ho.
- A vy? Kde se tu berete? - Byly jsme na Rocky Horror Picture Show.
- Já ještě ne. - Hrozná husťárna.
No tak se mě dotkni, chci být necudná…
- Nedávali to někde blíž? To tě tak prudí, že nás vezeš?
- Ale ne, jsem jenom zvědavej. - Dělám si srandu.
Bydlí tu jeden kámoš fotograf, možná nám sežene práci.
- A co děláte? - Modelky. Teda, chtěly bysme.
Určitě budete skvělý.
- Dal bys mi cigáro? - Jasně.
Dík.
- Voilà. - Dík moc.
- Můžu to pustit? - Jo.
- Máš ráda Battistiho? - Mám.
Ty nezpíváš?
- Fakt dík. Ozvi se. - Tak jo.
Dík!
- Čau. - Čau.
- Měj se.
Broučku.
Spinkej.
Pod deku. Hopla.
- Dobrou noc, Giaele. - A co modlitbička, maminko?
Řekni ji.
Milý Ježíšku,
opatruj Liu, maminku, tatínka,
Gioacchina, Ezechiela a…
Elisabettu, Rachele a Tobíka.
Výborně, zlatíčko. A teď už spinkej.
Přijmout pozvání bylo vždycky riskantní,
ale odmítnutí znamenalo ztrátu bodů chlapství.
Proto mi bylo velkou ctí přijmout pozvání na Ďáblovo křeslo.
Tajemství naší výchovy spočívalo v ulevování si od agrese.
Jinak se hromadila.
Ale nesměli jsme to přehánět, jinak bysme spadli do fašismu.
- Kde vězíš? Čekáme už hodinu. - Poznal jsem jedny holky, svez jsem je.
- Pročs je nepřivez? - Chtěly hodit domů.
Domů? Kam?
- Daleko. - Kam daleko?
Na Montagnolu.
Skončil mezi sockama!
Byls za kurvama.
Za kurvama si choď sám. Já to s holkama umím.
S těmahle to umí každej, dyť ani neuměj mluvit.
A kdo s nima chce mluvit? Seznam nás.
Co to meleš? Ty mu tak daly číslo.
Čum.
- Sněte dál. - Teda.
- Na dlaň. - Na ručičku.
- Nech makat mistra! - Na dlaň si ho napsal!
- Nech makat mistra. - Na dlaň!
Tak jim zavoláme. No tak.
- Zavolej ty svoje kámošky. - No tak.
Byli jsme první generace, co si užívala téměř neomezenou svobodu.
Naše rodiny působily solidně, ale ve skutečnosti byly mnohem křehčí.
Edo. Píchneš mi s úkolem?
Ne, Ťuku, nemů…
Otcové byli nepřítomný. Třeba ten Ťukův byl neznámo kde.
Nikdo nevěděl, kde je.
Ale nikdo neměl odvahu se Ťuka zeptat.
Tak ve tři? V půl čtvrtý? Ve čtvrt?
V půl by to šlo.
E profundam. Ablativ? Je to ablativ?
Vydrž.
- Ne, akuzativ. - Akuzativ?
- Jo. - Oukej.
Máma je krásná, co? Než jsem se narodil, byla herečka. Skvělá.
Mami.
- Co děláš? - Představím vás.
- Ne. - Mami!
Mami!
- Co je? Co ječíš? - Chci ti představit Edoarda.
- Aha. Ahoj. - Dobrý den.
Dík, že synovi pomáháš s učením.
- To nestojí za řeč… - Potřebuje to.
Svačinu!
- Takhle se říká o svačinu? - A jak si o ni mám říct?
Co já vím. Koukni se na kamaráda.
Vypadá, že si o všechno říká mámě?
Nestihnu to.
Když nepohneš kostrou, tak ne.
- Nemám celej den. Budu ti diktovat. - Dík.
- „Všechna nebezpečí…“ - Všechna…
„…smrti…“
…zpečí… Smrti?
TŘI MĚSÍCE PŘED UDÁLOSTÍ
Švábi jsou na zemi 320 milionů let.
Jsou rychlí. A maj tuhej kořínek.
Protože maj exoskelet. Tvrdej a pružnej zároveň.
Jejich tělo umí mutovat. Mění se.
A všechno, co způsobuje změny, je prudký.
Prudká změna na jednu stranu ničí, ale na druhou tvoří.
Vidíš? Musel bych ho zabít přesně v tomhle bodě, na hrudi.
Pak by chcípnul.
Nejjednodušší způsob.
Jako u lidí.
Někdo ztrácí čas hledáním způsobu, jak zabít člověka.
Přitom je to jednoduchý.
Jasně… Probodnutej hrudník je hnusná smrt.
Orso. Pospěš si.
- Nashle za týden. - Ano.
- Díky. - Měj se.
- Proč se nezdržíš? - Musím jít.
- Dobře. - Díky.
V tý rodině šílenství jednoho končilo tam, kde začínalo podivínství druhýho.
Arbus nebyl násilník, a přesto byl posedlej smrtí.
Jestli Arbusovu rodinu přitahovalo zlo, možná měl profesor Golgota pravdu,
že si musíme projít zlem, abychom se stali lidmi.
Jé, ahoj.
- Ahoj. - Monica. Potkali jsme se loni na Circeu.
Jasně, Monica. Promiň.
- Co děláš? - Zrovna jdu domů.
- Už ses mi pak neozval. - Ztratil jsem tvoje číslo, takže…
Dám ti ho znova.
Napíšu ti ho sem, abys ho neztratil.
- Čau. - Čau.
Nikdo by to sice nepřiznal, ale všichni jsme se děsili sexu.
Byl záhadou, co potřebovala prozkoumat. Přitahoval nás, aniž bysme věděli proč.
Někdo se díky němu uvolňoval.
Někdo s jeho pomocí ničil.
Mami, to je můj spolužák, Stefano Jervi.
- Dobrý večer. - Čau mami.
- A dárek? Nic nemáš? - Koupili jsme ho s D'Aveniou.
Co jste koupili?
Benazzo!
Nazdar.
To bude mejdan.
- Vezmeš mě s sebou? - Co?
Aspoň jednou.
- Přived sis brášku? - Líbím se ti?
Zajdem na panáka.
- Co novýho? - Andreu pustili z basy.
- No konečně! Kde je? - Už se tu stavoval. Je doma.
- Měl to tvrdý, ale vydržel to. - To teda.
- Teď si užijem. - To si teda užijem.
Musíme to oslavit.
- Na Andreu. - Na Andreu!
Na Andreu.
Na Gioacchina.
- Na Gioacchina. - Všecko nej!
Dík, děkuju vám. Dík.
- Na Gioacchina. - Děkuju.
Už mě sereš.
Na Gioacchina.
- Na Gioacchina. - Všechno nej!
Připraveni na speciální pokrm? Špagety s ústřicemi, pane!
Seš trapnej, Ťuku. Přestaň.
Je libo ještě vínečko? Moment, tady monsieur si dá ještě víno.
- Přestaň. - Nevím, co máme.
- Dojedl jste, odnesu talíř. - Vyser se na to.
Gioacchino!
Čau Saro.
Kdo to je?
Jedna známá.
A proč tě nepozdravila?
Nevím, asi mě nepoznala.
- Pojď se mnou. - Kam?
- Mlč a pojď. - Ale kam?
Pojď se mnou.
Promiň.
Promiň. Nezlob se, ale znáš mýho bráchu Salvatora?
Jo. Čau.
Nic víc? To je všecko?
Jak to myslíš?
Je to fešák, ne? Dejte si spolu něco.
- Ale já musím domů. - Domu pudeš, až ti řeknu.
Ta se ti fakt líbí?
Kam deš? Čum na mě.
Myslíš, že ji máš jenom ty?
Že seš pro něj moc kočka?
- Prosím tě, přestaň. -Teď mě prosíš.
Zmiz.
Hodně štěstí zdraví…
Sfouknout!
- Viděls ho? - Koho?
- Bratra Curzia. - Co? Kde?
DVA MĚSÍCE PŘED UDÁLOSTÍ
Než začneme s výukou, přinesl jsem vám opravené slohovky.
Albinati.
Díky.
Arbus.
Tvá práce je správná, dobře napsaná, ale prázdná.
Postrádá vášeň, chybí jí emoce, neobsahuje žádný osobní postoj.
Nemám žádný osobní postoj… ke slohovce z jazyka.
Potřebuješ dobré známky, abys odmaturoval, ale tohle je sotva na dostatečnou.
Benazza.
„Největší muž v dějinách…
je Adolf Hitler.“
Profesore.
Pořád mluvíte o socialismu, o demokracii.
A pak neuznáte slohovku o historické postavě dle vlastní volby.
- Je to demokratické? - Demokratické?
Byl snad Adolf Hitler demokrat?
Sednout.
A mlč.
Snažte se při učení pochopit, co čtete.
Myslete hlavou.
Uvažuj o tom, Benazzo. Uvažuj.
Kluci. Čau.
Dobře, a vy? Padám. Mějte se.
- Ahoj. - Ahoj, jak se máš?
- Dobře, a ty? - Dobře.
Tak čau.
- Nechceš pomoct? - Nemůžu najít šroubek.
Šroubek…
- Mám zavolat tátu? - Ne, dělám na tom.
- Ale máš potíže, chci ti pomoct. - Připadám ti…
Niti, co vykresluje naše životy, se podle mě říká osud.
Ten Ledin mě silně znepokojoval.
Když nám někdo ubližuje a pak přestane, cítíme se mu zavázaný.
Dojdi pro tátu, ať rozdělá oheň.
Což vysvětluje, proč některý ženy zůstávají s násilníkama.
Ve chvílích smíru, kdy je tak hodnej, že jim dočasně přestane ubližovat,
ho o to víc milujou.
Tati?
- Už to bude. - Ano.
Hned jsem tam.
Připraveni grilovat?
Ano, lásko.
SEDMDESÁT HODIN PŘED UDÁLOSTÍ
- Čau Donatello. - Čus.
- Gianni, těší mě. - Čau.
- Angelo. - Čau. Donatella.
- A Nadia? - Bohužel nemohla.
Musela vzít sestřičku do lunaparku.
Aha.
- To je Rosarie. - Promiňte, musím si zavolat.
- Běž. - Hned jsem tu.
Jo.
Co vám nabídneme k pití?
Dáme si to samý, co vy. Kámošíte spolu dlouho?
Jsme jako bráchové.
- A vy? - Sousedky.
Ale jste místní?
- Víceméně. - Co si dáte, panstvo?
- Kde vězíš? Seš pryč půl hodiny. - Nemám na ně náladu, Angelo.
To mi došlo. Ještě si necháš říkat Carlo.
Aspoň s náma drž basu. Za to nic nedáš.
- Záleží, kde to hrajou. - Musíte být brzo doma?
- Jdeš do toho, Róza? - Tak domluveno?
Jo.
- Na. - Co to je?
Domlouváme se na pondělí do kina.
Nadia jde taky?
Asi jo.
Co ty?
Jo, jasně.
Príma.
Jdeš, Rózo?
- Jasně, že jde. - Jo.
Co se děje?
Kde je táta?
DOPIS OD PROFESORA LUDOVICA ARBUSE: JSEM HOMOSEXUÁL, UŽ NEMOHU LHÁT
Odešel.
Zjistil, že se mu líbí muži. Ty sis toho nevšiml?
- Ahoj. - Čau.
Jak víš, kde bydlím?
Sleduješ mě?
Promiň mi za minule, měl jsem naspěch.
To neva.
Chceš jít nahoru?
Tak jo.
Pojď.
Nebylo by skvělý nemít žádnou sexualitu? Jak by se člověku ulevilo od toho tlaku.
Malá vina někdy přeroste ve velký zlo.
A nejhorší následek hříchu je, že zasáhne nejen viníky, ale i oběti.
- Prstíček. Sluníčko…
- Mami. - Ano?
Vzpomínáš, když se mi kdysi zdávalo, že probodávám Ježíše vidlema?
Co to povídáš?
Jak jsem se budila celá rozrušená… A on se kroutil jak ještěrka.
To si vůbec nevybavuju, ale zní to hrozně.
Haló haló.
Vem si.
- Ty budou pro maminku. - Ukaž.
To je krása! Na obraz?
- Jo. - Krása.
Ahoj!
- To jsme my! - Au!
- Počkej, pomůžem ti. - Au. Počkej.
- Co je? - Bože.
- Klid, mami, jsme tady. - Seš celá?
- Jo. Počkej. - Cos dělala?
- Jauvajs! - Klid. Pojď sem.
Giaele?
Giaele!
Co je ti? Otevři pusu.
Gioacchino!
Rychle!
Co se děje?
- Vyplivni to. - Co se jí stalo?
- Snědla bobuli. - Jakou bobuli?
- Giaele. - Vyplivni to!
Vyplivni to. Zavolej pomoc.
- Plivej. - Tati!
- Tady! - Poběž, Giaele je zle. Poběž!
Giaele?
- Udělej něco. Prosím tě. - Giaele. Zlatíčko.
- Au! - Sežeň někoho.
- Jo. - Co se děje?
Zlatíčko. Dýchej, zlatíčko. Dýchej.
Dýchej, no tak. Tak dýchej.
Dýchej. Zlatíčko.
- Giaele. - Zlatíčko.
- Odpověz. - Broučku?
Odpověz, broučku. Tak odpověz. Broučku.
Giaele.
Giaele?
Broučku. Giaele. Odpověz. Odpověz, broučku.
Odpověz mi. Broučku. Odpověz…
Broučku. Ne!
Giaele.
Proč?
Byla jsem tady.
Odpověz. Broučku.
- Dobrý den, bratře Curzio. - Albinati. Dobrá práce. Plný prospěch.
Díky. Nashle příští rok.
To těžko.
Po smrti sestřičky se v Gioacchinově rodině hodně změnilo.
Potkal jsem ho po letech.
Stal se psychiatrem a léčil Benazzu, než spáchal sebevraždu.
Vynášel nemilosrdný diagnózy, co potvrzovaly tendence spolužáků.
Chiodi sadista, D'Avenia masochista.
Vyprávěl mi o Jervim.
Mrtvej. Vyletěl do povětří, když chystal teroristickej útok.
Co je ti, Salvatore? Jsi nějaký zamyšlený. Vždyť jsi prošel.
- Třeba je zabouchlej. - Nejsem zabouchlej.
- Já jdu. - Kam jdeš?
Na oslavu. A ano, přijdu brzo.
Nechtěls jít taky na oslavu?
- Jo. - Tak si pospěš.
Už jdu.
TŘICET ŠEST HODIN PŘED UDÁLOSTÍ
- Čau. - Ahoj.
- Jste samy?
- Nadia nemohla. - Tím líp, aspoň nejsme lichý.
- A Carlo? - Musí se učit.
Ale říkal, že můžem jet do jeho vily.
- Do jaký vily? - U moře.
- Kde? - Na nádherným místě.
- Co ty na to? - Já nevím. Musím brzo domů.
- Není to daleko, tak hoďka. - Ale já musím domů na večeři.
- Hoďku tam, hoďku zpátky… - Chcete radši do kina?
Chci nějakou změnu, vidět západ slunce.
- Co? - No tak.
No tak jo. Ale nesmíme přijet pozdě.
Neboj.
- Díky. - Prosím.
Dík.
Čau Ledo.
- Je tady brácha? - Nikdo tu není, jsem sama.
Nevíš, kdy přijde? Chci mu pogratulovat k matuře.
Dva ročníky v jednom ještě nikdo nedal.
Můžeš tu na něj počkat.
Lehni si.
Často jsem snil o tom, že jsme spolu sami.
A najednou to přišlo.
Bylo to dost zvláštní.
Cítil jsem něžnost a trapnost zároveň,
což provázelo všechny moje zážitky, vždycky trochu absurdní, nedokončený.
Právě proto si je tak dobře pamatuju.
- Edo. - Čau.
- Co to je? - Pozvánka na mejdan.
Tehdy jsem Ledu viděl naposled.
Čau.
Už je tu. Jdu ho pozdravit.
Co to bylo?
- Můžu ti pomoct? - Nepleť se do toho.
Koukni se na sebe, seš děcko.
Carlo se šel asi koupat. Pojďte se mnou.
Prosím.
- Dík. - Dík.
Vydržte, jdu zaparkovat.
No teda.
Nikdy jsem takovej dům neviděla.
Dobrý den. Smím hovořit s Monicou?
U telefonu.
Dobrý den, slečno! Jsem sekretář dr. Albinatiho, znáte ho?
Pan Albinati by vás rád pozval na Circeo. Je to vhodné, když jste se tam poznali.
Můžete mi to potvrdit?
- Je tam Edoardo? - Jo.
Hned vám ho dám.
Přepojujeme váš hovor panu Edoardovi Albinatimu.
- Čau Monico. - Kdo to byl?
- Jeden kámoš. - Sympaťák.
- A vyšlo to. - Co jako?
Jakože… Máme rande, ne? Teda, mám s sebou sekretáře.
- Jak se domluvíme? - Za hoďku vás vyzvednem?
- Jo. - Platí?
- Určitě máš auto? - Jasně.
Ťuku.
Chovej se slušně, jo? Nedělej kraviny.
Jsme tu brzo. Co před mejdanem zajet ke mně?
- Překrásnej dům. - To jo.
- Díky. - Prosím.
- Na zdraví. - Na tvoje.
Seš fakt úžasná.
Jsem opilá.
Edo?
Nikdy jsem neměl holku.
Viděls Eriku?
- Jak se na mě dívá? Jak se mě dotýká? - Prosím tebe. Nesahej na mě.
- Seš jí sympatickej, nic víc. - Ale no tak. Nic víc?
- Nech toho, seš otravnej. - A dál?
Dál nic.
- Bohatě to stačí. - Bohatě to stačí?
Nedělej si ze mě šoufky. Vím, že chce víc.
- No tak. - Nic víc nechce. Buď v klidu.
- Co mám dělat? - Vůbec nic.
Nic, Ťuku, rozumíš? Nic nedělej.
Uvidíme.
Co budem dělat?
Pojď.
Tak pojď.
Počkej, takhle ne. Počkej.
Monico.
Ty seš blázen.
Musíme jet.
Co se stalo?
Musím domů.
- Nezvládnu to, chci domů. - Ťuku! Kam jdeš?
Je mi líto.
Toho léta jsme pochopili, že chyby nemůžeme smazat,
protože byly v naší škole, v našich domovech.
Přímo bily do očí, ale nikdo je neviděl. Nikdo neměl kuráž o nich mluvit.
Ušili jsme si masku z nevinnosti.
Během těch dnů přestal existovat rozdíl mezi rozvernýma klukama a krutýma vrahama.
Je dost pozdě.
Nezlob se, ale kdy dorazí Carlo?
- Nebaví vás to tu? - Jo, ale musíme se včas vrátit.
Jo.
Zatím tu zůstanete.
Co to je za hračku?
O co jde?
- Pojď se mnou. - Ne.
- Pojď se mnou! - Dělej.
No tak.
Nahoru!
- Ty svi… - Na hajzl!
O co vám jde?
Nech mě!
Nekřičte, nebo vás zbiju.
Otevřete! Tak otevřete!
- Musím domů. - Vrať se brzo, jo?
Nezapomeň zavolat našim.
Otevřete!
- Chceme domů. - Pusťte nás. Prosím.
Chci pry…
Za ten večer se omlouvám. Za bráchu. Chtěl jsem se jenom omluvit.
Píchnul jsem a neměl jsem jak dát vědět.
- Posaď se. - Smím si zatelefonovat?
- Ale rychle. - Dík.
Dobrý večer, tady Guido.
Mám vám vyřídit, že Angelo dneska nepřijde.
Ostatní investoři nejsou blbí.
Je s Gianlucou. Ráno jdou do americký tržnice.
Díky, nashle.
Dlouhodobě by to mohl být bumerang.
Pro celou zemi.
Je to bezpečná forma investování. Úroky nejsou nic moc, ale…
Já to vím.
Tak ho přesvědč.
Už kvůli dětem.
Jsou to i jejich peníze.
Jistě.
Co je ti? Nemáš hlad?
Kam mě to vedeš? Donatello!
Ne!
Teď ty.
No tak. Pojď.
Dělej!
To je ono. Neboj se.
Svlíknout.
Dělej. Svlíknout.
To je ono.
- Pak nás pustíš? - Samozřejmě.
Nikdy jsme nepřišly takhle pozdě. Co řekneme rodičům?
Dělej.
Vemte nás domů. Budou se o nás bát.
Dělej.
- Nikomu nic neřeknem. - Donaha.
Ne, prosím tě.
Prosím tě.
Pak se uvidí, jo?
Donatello.
Slyšíš to?
- Co? - Auto.
Pomoc!
- Uvěznili nás! Pomoc! - Otevřete! Pomozte nám!
Pomoc!
- Prosím vás! - Pomoc.
- Pomozte nám. - Otevřete.
Pomoc.
Co to kurva děláte?
Neřvi, nebo tě zmaluju! Rozumíš?
Věznili jsme tu Bulgariho. Myslíte, že nás přechčijete?
- Dost! - Sklapni!
Jacques je na cestě.
Šéf marsejský mafie. To on si vás objednal.
Dost!
Pocem.
Chci domů.
- Chci domů. - Už mě serou. Jdu volat Andreovi.
To je Jacques.
Čau.
- Pozdrav. - Angelo.
Nesmíš jí takhle ubližovat.
Nemám pravdu?
Hej.
Ahoj.
Nenuť mě s tebou spát. Už nemůžem.
Neboj. Jestli nechceš, nebudu tě k ničemu nutit.
Vemte nás domů. Prosím.
Prosím.
Něco vymyslíme. Platí?
Platí?
Nesmíte nikde vyprávět, co se tu stalo.
Jo?
- Jo? Rozumíš? - Přísahám.
Dobře.
A ty?
Co? Půjdeš se mnou? Neboj se.
Pojď.
Jdeme.
- Ne, prosím tě. - Neměj strach.
Nech mě, prosím tě.
Ne.
- Co to je? - Uspí vás to.
- Ne. Prosím tě. Ne. - Drž, jinak to bude horší.
Bylo to tak těžký?
- Ty už jsou nepoužitelný. - Byly nepoužitelný od začátku.
To zas ne.
- Ani se mně nelíběj. - Ani jedna?
Nezabírá to, nechce usnout.
- Zkusils polštář? - Ne.
Ale mám tohle. Co myslíš?
- Tak pojď. - Ne.
Hni sebou.
Co s ní dělaj? Udělej něco. Prosím tě.
Prosím tě.
- Mám jít já? - Jo, běž.
- Dej mi ruku. - Dost.
- To je ono. - Dost.
Hele, co mi tvá kámoška udělala. Tady a tady.
Už toho mám dost. Jestli neusneš, musím tě uspat chvatem z karate.
Ne, prosím tě.
Právě že jo. Došla mi totiž trpělivost.
Řekni, jestli chceš ránu z karate, nebo ránu pažbou do zátylku.
Chceš ránu z karate, nebo ránu pažbou do zátylku?
Karate.
Ránu z karate.
Haló? Chtějí mě zabít.
- Děvko! - Prosím vás!
Chápeš to?
Co je strčit do kufru?
Tak jo.
Jdem na to.
Zabalte je do deky.
Že ale měla tuhej kořínek, co?
- Andreo. - Říkal jsem, ať mi tak neříkáš.
Co s nima uděláme?
Nevím. Zařiďte to, já se musím postarat o barák.
Jdu si za zavolat. Řeknu Gianlucovi, ať dá vědět rodičům.
Koukej, jak krásně spinkaj.
Dobře, Gianluco, ale kde je můj syn?
S Angelem? Říkal, že jde k Mauriciovi.
Na poslední chvíli.
Dobře. Díky.
- Kdo to byl? - Gianluca. Vracejí se, jsou v pořádku.
Neříkal jsem to?
Hroudy masa byly a hroudy masa budou.
Zachrání nás jedině přátelství.
Jedině náš smysl pro bratrství.
Přátelé smrti, přátelé ve smrti.
Přátelé smrti… přátelé ve smrti! Jo!
- Kdy přijedou ostatní? - Za hodinu. Zajdem na pizzu.
- To nestíhám, musím domů. - Jak, domů? Co budu dělat hodinu sám?
Co já vím. Dyť se pak uvidíme, ne? Aspoň to sfouknem, až nás nikdo neuvidí.
- Tak v kolik? - Ve tři. Platí?
Tady máš klíčky od auta a od vrat.
Abys nedělal hluk, až pudeš dovnitř. Tak zatím.
Rózo.
Rosarie.
Jsou pryč.
Rosarie.
Odešli.
Rosarie.
Odešli.
Rosarie.
Vzbuď se. Tak vzbuď se.
Prosím tě, Rózo. No tak.
Pomoc. Tady jsem.
Jsme tady. Prosím vás, pusťte nás, než se vrátí.
Dobrý večer. Co se děje?
Máme vás vedeného jako majitele bílého Fiatu 127.
Ukradli ho?
Ne, stojí tady kousek. Používáte ho jen vy?
I můj syn. Proč?
- Kde je teď? - V posteli.
- Musíme to prověřit, pane. - Malý moment.
- Raffaele, co se děje? - Běž si lehnout.
Před všemohoucím Bohem a před vámi, bratři, přiznávám…
že jsem vážně zhřešil.
Myšlenkami, slovy, činy…
opomenutími.
Všemohoucí Bože, smiluj se nad námi. Odpusť nám naše hříchy…
Někdo na tu událost najednou reagoval.
Jako by vztek, co jsme nosili uvnitř, hledal cestu ven.
Kriste, jenž jsi přišel utěšit hříšníky…
Už jsem se do tý školy nevrátil.
Poslední rok jsem odešel.
Naše poklidná čtvrť se změnila, lidi začali být podezíraví.
Nikdo se necítil v bezpečí.
VĚDA OSVĚTLUJE MYSL
Matky pozorovaly syny, aby zjistily, jestli i v nich nedřímá zrůda.
Chvíli to trvalo. Všem začalo docházet,
že jak se věci zametaly pod koberec, vytvořila se hromada.
A pak, trošku po trošce… se to vrátilo do starých kolejí.
ZNÁSILNĚNÍ V TÉ DOBĚ NEBYLO POVAŽOVÁNO ZA ZLOČIN PROTI ČLOVĚKU,
ALE PROTI VEŘEJNÉ MORÁLCE.
SMRT ROSARIE A MUČENÍ DONATELLY OTEVŘELY DEBATU TRVAJÍCÍ DO ROKU 1996,
KDY ITALSKÝ ZÁKON UZNAL SEXUÁLNÍ NÁSILÍ ZA ZLOČIN PROTI ČLOVĚKU.
VŠICHNI TŘI PACHATELÉ BYLI ODSOUZENI NA DOŽIVOTÍ.
ANGELO IZZO, PROPUŠTĚNÝ V ROCE 2005 ZA DOBRÉ CHOVÁNÍ, IHNED ZABIL DVĚ ŽENY.
ANDREA GHIRA SE CELÝ ŽIVOT UKRÝVAL. ZEMŘEL V MAROKU ROKU 1994.
GIANNI GUIDO JE DÍKY ZMÍRNĚNÍ TRESTU OD ROKU 2009 NA SVOBODĚ.
DONATELLA COLASANTI ZESNULA ROKU 2005, V POUHÝCH 47 LETECH.
Překlad titulků: Jiří Nehyba