Downloaded from YTS.MX
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Official YIFY movies site: YTS.MX
ЗАСНОВАНО НА КНИЗІ ЕДОАРДО АЛЬБІНАТІ «КАТОЛИЦЬКА ШКОЛА», ВИДАНОЇ «РІЗЗОЛІ»
Випустіть нас!
Будь ласка!
Будь ласка, не йдіть.
Або вони повернуться.
Будь ласка.
ЗА 6 МІСЯЦІВ ДО ПОДІЙ
Не знаю, коли це почалося.
-Станьте в чергу! -Але ця історія про нас усіх.
Спини рівно!
Про нашу освіту, район, нашу школу.
Після цього все змінилося.
Раз, два.
Не чую ваших голосів.
Раз, два!
Я був на першому курсі приватної школи з помісячною оплатою за навчання.
Дівчат туди не пускали.
Там були лише хлопці з Риму середнього рівня життя.
Загалом мажорчики. Моїм однокласником був Сальваторе,
брат Анджело, на рік старшого за нас.
Покажіть мені силу!
Ще був Дурбелик, його так називали, бо він був дивним.
Його мама — актриса, про яку ми всі фантазували.
Джоакіно Руммо.
Єдиний, хто вірив у християнські цінності, яким нас навчали священники.
Окрім брата Курціо.
Він і на священника не схожий.
Біг на місці!
Раз, два!
Арбусе, на спорт не схоже, наче корч!
І куди ж ти біжиш? Уперед!
Раз, два!
Був 1975-й.
Насильство було звичайною справою.
Що таке, Дурбелику?
Ромолі.
Так облажався перед директором.
-Правда! -Подорослішай! Стань чоловіком!
Д'Авенія.
Дай вгадаю, ти нічого не бачив, так? Як усі?
На однокласника напали у дворі,
а ніхто нічого не бачив.
Гаразд.
Як мовчатимеш, то йди.
Ромолі нікого не чіпав.
Щойно пролунав дзвоник,
до нього підійшли старшокласники,
оточили, щоб ніхто не бачив, що вони роблять. Спершу дали кілька ляпасів.
Тоді один схопив за сорочку, смикав.
Окуляри просто злетіли?
Ні.
Їх зламали навмисно.
Так.
Скажи, хто це зробив.
-Ні. Спитайте Джерві. Це він прислав… -Тихо.
Спершу тебе послухаю.
Гвідо. Твій батько з директором.
Вони молоді, але мають зрозуміти, що в нас є правила.
Твої батьки вирішили відправити тебе до цієї школи,
бо вони хотіли, щоб ти був у безпечному місці.
Хотіли вберегти тебе
від морального занепаду, що…
Директоре, вибачте.
Ви вже почали збирати пожертви на Великдень чи…
-Ще ні, але… -Скажете, коли почнете.
Ходімо. Більше не турбуватимемо. Дякую.
Джанні. Хай прибиральник впустить Джерві.
Що на тебе найшло?
Що я тобі казав?
І що?
Виставив мене клятим ідіотом.
Сюди йди. Що я тобі казав?
Більше не смій так робити!
Більше так не роби!
Я зрозумів, вибач.
Виставив мене клятим ідіотом.
Клятим ідіотом.
Від завтра все зміниться.
Наше життя було повне правил.
Іноді за їх порушення карали, а іноді — ні.
Гадаємо, ці правила були встановлені навмання.
У шість років ти покидаєш сімейне гніздечко й вступаєш у школу.
Інше гніздечко.
У школі можна було тримати дві позиції.
Ображати або терпіти образи.
Поверни! Ракеле, не можна брати.
-Годі. -Завжди в мене крадеш.
Годі! Я скажу мамі.
Припини.
-Ні! -Мамо, Ракеле вкрала моє взуття.
Неправда! Не бреши.
Мені байдуже. Самі розбирайтеся. Елізабетто, вимкнеш духовку?
-Зараз прийду. -Добре.
Тобі. Іди з ними.
І що?
Але я не розумію.
Їх навіть не покарали.
Нічого не зробили їм.
Вони просто куплять йому нові окуляри, і все.
-І все. -Що, по-твоєму, вони мали зробити з ними?
Привселюдно принизити? Відсторонити? Що людська справедливість зробила з Богом?
На нього звалилася ненависть та жага помсти.
Зло породжує інше зло.
Треба зрозуміти та пробачити поведінку одногрупників Джоакіно.
-Або ми не вирвемося з замкненого кола. -Вибач, тату.
Ти ж сам кажеш, що прощення можна отримати лише після сповіді?
Так. Але не треба мати безапеляційну віру в ідеал.
Я справлюся.
Звертай увагу на упередження.
Годі сваритися. Дівчата. Ось. Молодець.
Джаеле, їжа готова.
Во ім'я Отця, і Сина, і Святого Духа.
Я не в настрої.
Чому?
Бо в мене зараз овуляція.
Не час ще раз вагітніти.
А чому ні?
Виношувати дитину буду ж я.
Ми вже це обговорювали.
Будь ласка.
Привіт! Волосатику!
-Поставили на місце перед усіма. -Окуляри?
Хрусь! Завтра перемотають.
-Як тато відреагував? -Як завжди.
Дав добрячого прочухана, але потім спинився.
Сказав, що не випускатиме.
А ти, Джампі?
Ні слова.
-Справді? -Звісно.
-Твій дід збудував школу. -Так.
А тато щороку дає їм гроші.
Директору хлопавку треба прикрити. І все.
Школа мене бісить.
Саме так, Анджело!
-Хочете випити? -Так.
Гаразд. Ну…
Анджело.
-Андреа ось-ось вийде з в'язниці. -Що?
Мені щойно сказали.
Скоро вийде.
Усю ніч тут стирчатимемо?
А є ідеї?
Насправді не знаю.
Вирішимо, може, нумо…
Узагалі-то в мене є ідея.
Назад засунь!
Анджело.
-Що? -Де ти був?
А ти як думаєш? З друзями.
-Чому ти завжди змушуєш мене хвилюватися? -Нащо хвилюватися? Я ж поряд.
Ходімо спати.
Я знаю, що ти не спиш.
-Джанні розповів, що сталося в школі. -Що він тобі сказав?
-Що тобі ставили питання. -Так.
Директор хотів дізнатися, хто це зробив.
-І ти сказав? -Ні.
Точно?
Молодець.
Не зрадив.
Не будь стукачем.
-Ясно? -Так.
Так — що?
Не треба бути стукачем.
Чи є ще гріхи, у яких треба зізнатися?
Я багато брешу.
Це погано.
Брехати — серйозний гріх.
Як саме брешеш?
Та по-всякому.
Щоб мене прийняли інші.
Брешу, що мені подобається те ж саме.
Ті самі ідеї.
Хотів би я цього не робити. Це все погіршує, отче.
ШКОЛА СЕНТ-ЛУЇДЖІ
Бо зрештою я самотній.
Здається, я розслаблений з усіма.
І я ладнаю з усіма.
Але немає людини, з якою мені комфортно.
Я ніколи не був самим собою, отче.
Ти справді на сповіді сказав, що не віриш у Бога?
-А якщо він тебе здасть? -Усе одно піду з цієї школи.
Нового не вчу. Учителям не довіряю.
Мають бути розумними, а й не знають, що дурні.
-Припускають вони. -Їхній авторитет базується ні на чому.
То кому ти довіряєш?
Тобі довіряю.
Не того ти обрав.
Ми звели все до простого квадратного рівняння.
Яке, гадаю, ви всі добре знаєте, так?
І який у тебе план?
А коли розв'яжете рівняння…
Відівчусь рік замість двох. Я отримаю диплом на рік раніше.
Треба оцінка «B» з усіх предметів на другому курсі.
-І скласти всі екзамени на першому. -Знаю.
-Арбусе!
Оскільки ти такий балакучий, то ходи сюди. Розв'яжи рівняння.
Уперед.
Це?
Так.
Арбус.
Ми всі гадали, що він вундеркінд.
Йому поклонялися і трималися від нього на відстані.
Добре, Арбусе.
Повертайся на місце.
Найкраще в Арбусі те, що він ніколи не відступав
і не втрачав надії.
Арбусом усі захоплювалися.
І Джерві, але ним з інших причин.
-Тіло Христове. -Амінь.
Тіло Христове.
Мамо.
Що?
-Чому я не можу причащатися? -Бо ти не можеш, люба.
І чому?
Такі правила. Коли виростеш, я тобі все поясню.
-Тіло Христове. -Амінь.
Помолімося.
Во ім'я Христа, Господа нашого.
Амінь.
-Джоакіно. -Так?
Де твої однокласники? Хіба вони не ходять на месу?
Ходять на обов'язкові в школі.
А нащо тоді віддавати дітей у католицьку школу?
Може, їхні батьки працюють.
Розумію, але жоден з 20 хлопців не прийшов. Це абсурд.
АМОРАЛЬНІ КАЗКИ АПОЛЛІНЕРА
Мамо!
-Мила. -Ти не побачила машину?
Що б я без тебе робила?
-Усе гаразд? -Так, усе добре.
ЗА 5 МІСЯЦІВ ДО ПОДІЙ
Якщо оформимо дозвіл, то можемо купити тут гарненький будинок. Так?
Можна буде розділити майно. Один тобі, один брату.
Було б добре.
Може, так зробити.
Дивися.
Румо.
Знову.
Ти емоційний.
Багато разів казав. Будь холоднокровним.
Цілишся.
Стріляєш.
Ходімо.
Трьома опорами нашої освіти були:
переконання, погрози й покарання.
Але, певно, це кроки, а не опори.
Якщо пояснення і погрози не спрацьовували, то нас мали покарати.
У моєму районі великих можливостей або не було,
або вони були катастрофічними.
Основна мораль —
усе швидкоплинне нестерпне.
А оскільки все швидкоплинне, то все було нестерпним.
Але не в сім'ї Арбуса.
Доброго ранку.
Тато — викладач математики в університеті.
Здається, його більше учні за дітей цікавили.
Добре.
Копія твого дому.
Тато змайстрував для сестри. Любив працювати з бальзою і ножівкою.
Ходімо.
Привіт. Принесла перекусити.
Мамо, прошу.
Юначе.
Вітаю, пані. Я Едоардо.
Привіт, Едоардо.
Ну як?
Мій син такий неуважний. Що у твоїй великій голові?
Таємниці?
Ні, не таємниці, звісно.
А ти, Едоардо?
У тебе є секрети?
У мене?
Так, те, що ти не розповідаєш мамі.
Які? Розказуй.
Я майже нічого їй не розповідаю.
Тож…
Звісно.
Що вчите?
Хімію.
Оскільки
ми вже знаємо хімію, то як щодо гри в покер?
Десять тисяч.
Рівняю.
Пас.
Дві пари.
Стріт.
Поклади цей дурний меч.
Ти зашкодиш собі.
Мамо, глянь, який я вправний.
Я голодний.
Голодний?
Голодний.
Позви Фернанду. Голова болить.
Фернандо?
Нащо ти кричиш? Я ж сказала…
Фернандо!
У мене болить голова.
Фернандо!
Можеш припинити цю клоунаду?
-Так. Гаразд. -Іди.
Енцо!
Хлопці! Заспокойся.
Вибачте, брате Курціо.
-Вітаю. -Дякую.
-Праворуч. -Унизу.
Це моє. Нащо тобі три ліжка?
Де знайшли?
Вгадай. Під ліжком.
Під ліжком.
Дурбелику. Дивися.
-Унизу. -Немає.
Та є. Треба пошукати.
Такий дурний.
-Хто? -Ти.
-Я? -Так.
Я попросив вас прийти зранку,
бо хотів би почати цю…
Почати нашу розмову перед цією картиною.
Простіше кажучи, я б хотів, щоб ви розказали
відверто…
що ви на ній бачите.
Уперед. Відверто.
Що ж, професоре,
я бачу, як люди б'ють Ісуса.
Шість чоловіків
б'ють Ісуса.
Як би ти їх назвав чоловіків?
Це напасники.
Напасники.
І хто жертва?
Ісус.
Упевнений?
Мені здається, що ці напасники
теж жертви.
Бо ті, хто кривдять інших,
шкодять і собі.
-Так? -Так.
Додам, що не єдині вони злочинці.
Ісус теж.
Він використовує їхнє зло, щоб піднятися над ними.
Щоб стати ідеальним.
Хіба ця досконалість не прояв зарозумілості?
Що ти таке кажеш?
Добро — це досконалість, а досконалість — Бог.
Думаю, вам варто подумати,
що, певно, диявол проявляється,
коли ми праведні.
Коли купаємося в п'янкості своєї досконалості.
Ви кажете, що коли ми добре поводимося,
то виконуємо волю диявола.
Отже, немає різниці між святим і його мучителями?
Авжеж, є.
Ісус теж людина.
Він став людиною і тому він впливає на нашу недосконалість.
Бо він тримає в собі
насіння зла.
Ми стаємо людьми,
успадковуючи зло.
Роблячи злі вчинки.
Стаючи жертвами зла.
Щоб хтось став жертвою зла,
хтось інший має його скоїти.
Що тоді?
Ти не згоден, Джоакіно?
Не знаю, я…
Я вважаю, що ми стаємо людьми, роблячи добрі вчинки.
Ви кажете, що ми стаємо людьми,
лише чинячи зло. Я не…
Я не розумію.
Професор Голгота говорить дурниці. Усе гаразд. Ходімо.
Агов. Нікого. Ходімо.
-Куди ви? -Швидше. Ходімо.
-Я? -Так, ходімо.
Привіт.
Що ви робите?
Відтворюємо картину, яку ми бачили раніше.
І чому я тут?
Ти головний герой.
-Роздягайся. -Ти — Ісус.
-Ну ж бо. -Зняти сорочку?
-Так. Оголи груди, як він. -Роздягайся.
Гаразд.
-Тут? -Уперед, на коліна.
-На коліна. -Ну ж бо.
Лягай.
Ой!
Гей! Що ви робите?
Боягуз!
Грішник.
Зупиніться!
Грішник.
-Так, досить. -Скажи, що ні в що не віриш.
Зречися Бога, стукачу!
Відречися від віри.
-Не рухайся, Д'Авенія. -Зречися.
Якого біса ви робите?
Ви з глузду з'їхали?
Грішник.
Подобається, коли тебе б'ють, так?
Бути чоловіком — кара небес.
Той педик на це заслужив.
Треба вміти або робити різні вчинки, або страждати, щоб отримати схвалення.
Доводь, що ти сильний, навіть якщо слабкий.
Щодня доводь, що ти мужній.
Тоді починай усе з нуля і доводь усе спочатку.
А якщо провалишся, тебе назавжди заплямують.
ЗАВТРА О ТРЕТІЙ НОЧІ БІЛЯ СТІЛЬЦЯ ДИЯВОЛА
Мені члени не подобаються!
Скажи це!
Тобі подобаються дівчата?
Так, звісно.
Що в них подобається?
Складне питання? А що у хлопцях не подобається?
Волосся на тілі? Щетина?
-Ну… -Байдуже.
Я скажу, що тобі не подобається.
Члени.
Члени мені не подобаються.
Скажи це.
Мені не подобаються члени.
-Скажи це! -Мені не подобаються члени.
ЗА 130 ГОДИН ДО ПОДІЙ
-Ну ж бо! -Ні!
Ні.
Ну ж бо.
-Привіт, дівчата. -Привіт.
Ти куди?
Додому їду. А ви?
Підвезеш нас? Ми пропустили трамвай.
-Куди? -У Монтаньолу.
-Де це? -Монтаньола.
Ти знаєш вулицю Ґротта Перфетта на Лорентіні?
Біля «EUR»?
-Ага, «EUR»! -Так.
Далеченько.
Сідайте.
-Можеш відчинити? -Боже мій.
Ось.
Вибач.
Як космічний корабель!
Бачили ж? Скоро авто, що літають, зроблять.
До речі, мене звати Донателла. Вона Надя.
Я Карло.
Підкажете, куди їхати.
-Я лиш до вулиці Коломбо знаю. -Звісно.
Чим займаєшся? Працюєш?
Ні, я у випускному класі.
А звідки тоді машина?
Татова, але я часто її беру.
А ви? Що ви тут робите?
Ми ходили в кіно.
Дивилися «Шоу жахів Роккі Хоррора».
-Я ще не бачив. -Крутезний фільм.
Торкнися мене Так хочу забруднитися
-Хіба його не показували у вас у районі? -Надокучаємо, що треба підвезти?
Ні, звісно. Просто цікаво.
-Я жартую. -Гаразд.
Наш друг, фотограф, живе неподалік.
Каже, що, може, знайде нам роботу.
Чим ви займаєтеся?
Ми моделі.
Хотіли б ними стати.
Ага! Ви чудово з цим упораєтеся.
-Можна цигарку? -Звісно.
Дякую.
-Прошу. -Щиро дякую.
-Можна вставити? -Так.
-Подобається Баттісі? -Так.
А якщо хочеш прожити Яскраве й приємне життя
Поспіваєш?
Ще раз дякую. Дзвони, якщо хочеш.
Гаразд.
Дякую.
-Бувайте. -Бувай.
Бувай.
До зустрічі.
Привіт, мила.
Лягай спатки.
Накрию ковдрою. Отак.
Добраніч, Джаеле.
Мамо. А молитва?
Помолися.
Любий Ісусе, захисти Лію, маму, тата,
Джоакіно, Єзекиїля та Елізабетту,
Ракеле й Тобіа.
Молодець, серденько.
Чудово. Тепер спи.
Прийняти запрошення може бути ризиковано.
Але якщо відмовишся, утратиш «очки мужності».
Тому я почувався особливим,
коли мене запросили до стільця диявола.
Секрет нашої освіти полягав у змозі випустити агресію.
Інакше вона наросте.
Але не можна заходити далеко, бо це переросло б у фашизм.
Де ти був? Ми вже годину чекаємо.
Зустрів двох дівчат. Підвіз їх додому.
Чому не привіз їх?
Хотіли, щоб я підвіз додому.
Додому? Куди?
-Далеко живуть. -Де?
У Монтаньолі.
З біднячками зв'язався!
Повій шукав!
Тут їх лиш ти шукаєш.
Я дівкам і так подобаюся.
З такими дівками всі впораються. Вони й говорити не вміють.
Та хай і мовчать.
Познайом нас.
Наче вони тобі номер лишили б!
-Що ти верзеш? -Дивись.
-Ось. -Ти глянь.
-На руці. -На ручці.
-Дай професіоналу спрацювати. -На ручці.
Гаразд. Подзвонимо їм.
Уперед.
-Дзвони своїм новим друзям. -Ну ж бо.
Ми були першим поколінням, яке отримало практично безмежну свободу.
Здавалося, наші сім'ї були міцними, але насправді все було навпаки.
Едо!
-Допоможеш мені з тестом? -Ні, Дурбелику, не…
Тат не було.
Як і в Дурбелика.
Його ніхто ніколи не бачив і нічого не знав.
Ніхто й не осмілювався запитати, де він.
Може, о третій? О пів на четверту?
-Чверть по третій? -О пів на четверту чудово.
«Е профундам».
Орудно-місцевий?
Орудно-місцевий? Так.
Секунду.
Ні, знахідний.
-Знахідний? -Так.
Добре.
Мама красуня. Була актрисою до мого народження.
Чудовою актрисою.
Мамо!
-Нащо звеш? -Познайомлю.
-Ні… -Мамо!
Мамо!
Чого розкричався?
Познайомся з Едоардо.
-Доброго ранку. -Доброго.
Дякую, що допомагаєш сину з навчанням.
Немає за що, я не…
-Йому це потрібно. -Перекус.
Хіба так треба просити?
А як?
Не знаю. Поглянь на свого друга Едоардо.
Хіба він просить матусю про все?
Я точно не складу.
Звісно, якщо не почнеш.
Уперед, ще не пізно.
-Просто пиши. -Добре, дякую.
«Усі небезпеки…»
«Усі…»
…смерті».
«…небезпеки смерті»?
ЗА 3 МІСЯЦІ ДО ПОДІЙ
Таргани живуть на Землі вже 320 мільйонів років.
Вони швидкі.
Їх важко вбити.
Бо в них є твердий, але й одночасно й гнучкий, екзоскелет.
Їхнє тіло може мутувати.
Змінюватися.
Зміни спричиняє щось насильницьке.
Насильницькі зміни руйнують, але й формують водночас.
Бачиш?
Я маю вбити його саме так,
у груди.
І тоді він помре.
Це найлегший спосіб.
Те саме з людьми.
Безглуздо марнувати час на пошуки способу вбити людину.
Не треба надто довго думати.
Звісно,
поранення в груди — жахлива смерть.
Зайчику.
Швидше.
-До наступного тижня. -Ходімо.
-Дякую. -Бувай.
-Чому не лишишся? -Маю іти.
-Гаразд. -Дякую.
І я зрозумів,
що дивацтво одного члена сім'ї перекинеться й на інших.
Арбус не був жорстоким.
Але він був одержимий смертю.
Якщо навіть сім'ю Арбуса приваблювало зло, то професор Голгота мав рацію.
Можливо, щоб стати людиною, треба пережити зло.
Привіт.
-Пам'ятаєш? Моніка.
Ми зустрілися минулого літа в Чирчео.
Точно. Моніка. Вибач.
-Чим займаєшся? -Та додому йшов.
Ти мені так і не передзвонив.
-Я загубив твій номер і не міг… -Усе добре. Напишу ще раз.
Напишу його тут, щоб не загубив.
МОНІКА 903
Бувай.
Хоча ніхто з хлопців не зізнавався, але ми всі дуже боялися сексу.
Це була нерозкрита таємниця. Він нас приваблював без видимої причини.
Комусь він давав свободу.
Іншим — силу нищити.
Мамо, це мій однокласник Стефано Джерві.
Доброго вечора, пані.
Бувай, мамо.
Ти приніс подарунок?
-Спільний з Д'Авенією. -Що ви йому купили?
Беназзо!
Як справи?
-Чудовий вечір! -Так.
Можна з тобою?
-Що? -Лиш цього разу, прошу.
-Привів братчика. -Подобаюся тобі?
Ходімо вип'ємо. Нумо.
-Що нового? -Андреа вийшов з в'язниці.
Чорт, нарешті. Де він?
Він уже приходив.
Буде вдома.
Було важко, але він тримався.
-Так. -Нелегко.
Тепер повеселімося.
Так, повеселімося.
Треба відсвяткувати.
За Андреа.
За Джоакіно!
З днем народження!
Дякую всім.
-За Джоакіно! -Дякую.
Мені вже набридло.
За Джоакіно!
-За Джоакіно! -З днем народження.
Готові до особливої страви?
Спагеті з молюсками!
Що за клоунада, Дурбелику. Годі.
Підлити вина?
Хвилинку, цьому пану треба долити вина.
Годі вже.
Не розумію, що таке.
-Доїли. Заберу. -Дурбелику, та закрийся.
Джоакіно!
Привіт, Саро.
Хто вона?
Знайома.
Чому вона не привіталася?
Не знаю. Не впізнала мене.
-Ходімо зі мною. -Куди?
-Просто ходімо. -Та куди?
Ходімо зі мною.
Перепрошую.
Перепрошую?
Ти знаєш мого брата? Сальваторе.
Так. Привіт.
І все? Більше нічого?
Ти про що?
Він же класний?
Ходімо вип'ємо разом.
-Мені треба додому. -Підеш додому, коли я скажу.
Справді подобається?
Ти куди?
Поглянь на мене.
Думаєш, лиш у тебе кицька є?
Надто крута для нього?
Прошу, припини.
Благай мене про це.
Іди.
Бо він дуже хороший хлопець
Це вам скаже будь-хто
Задувай!
-Ти це бачив? -Ні. Що?
-Це був брат Курціо. -Що? Де?
ЗА 2 МІСЯЦІ ДО ПОДІЙ
Перед початком уроку
я оцінив усі ваші есе.
Альбінаті.
Дякую, професоре.
Арбусе.
Твоє есе добре написане, за правилами.
Але воно пусте.
Немає пристрасті, емоцій, особистої думки щодо теми.
У мене й немає особистої думки,
це ж есе про літературу.
Тобі потрібен бал «B», щоб випуститися раніше, але це не більше за «C».
Беназзо.
«Найвеличнішою людиною в історії
був Адольф Гітлер».
Професоре.
Ви завжди говорите про соціалізм.
Про демократію.
Але ви не дозволяєте писати про історичну постать.
Це демократія?
Демократія?
А Адольф Гітлер був демократом?
Сідай.
Тиша.
Намагайтеся зрозуміти, що читаєте.
І думайте.
Подумай, Беназзо.
Подумай.
Хлопці. Привіт.
Добре, а ви?
Я поїхав. Побачимося.
Привіт.
Привіт, як справи?
-Добре, а в тебе? -Теж.
Побачимося.
Може, допоможеш?
Мені бракує гвинта.
Гвинта…
-Позвати тата? -Ні, мамо. Я справлюся.
Я бачу.
-У тебе ніби проблеми, тож… -Я…
Доля — це та сама лінія, що підбиває підсумок життя.
Доля Леди мене дуже хвилювала.
Ми дуже вдячні тим, хто завдає нам болю, щойно вони перестануть.
Іди до тата. Розпалимо багаття.
Тому деякі жінки залишаються з чоловіками, що їх ображають.
Миті, коли їх не чіпають, змушують любити «щедрих» чоловіків більше,
миті, коли до жінок ставляться добре.
Тату?
Їжа майже готова. -Так.
Зараз буду.
Усе є для багаття?
Так, коханий.
ЗА 70 ГОДИН ДО ПОДІЙ
-Привіт, Донателло. -Привіт.
-Приємно. Джанні. -Привіт.
-Анджело.
Привіт. Донателла.
-А Надя? -Надя не змогла прийти.
Повела сестричку на ярмарок.
Зрозуміло.
Це Росарія.
Вибачте, треба подзвонити.
-Іди. -Зараз повернуся.
Так, звісно.
Що питимете?
Усе, що візьмете.
Ви давно дружите?
Ми як брати.
-А ви? -Ми сусідки.
З цього району?
Майже.
Принести вам щось?
Що з тобою? Ти пішов пів години тому.
Я не хочу з ними тусити.
Я це зрозумів.
Ти й не представився.
Хоча б підіграй, добре? Не проти?
-Це залежить, а де фільм? -У вас є комендантська година?
-Ти за, Росо? -Ну що? Ти йдеш?
Так.
Що?
Хочемо в понеділок піти в кіно.
Надя теж прийде, так?
Гадаю, що так.
Ти з нами?
Так, добре.
Чудово.
Ти за?
-Звісно, за. -Так.
Добре.
Що відбувається?
Де тато?
ЛИСТ ПРОФЕСОРА ЛЮДОВІКО АРБУСА Я ГОМОСЕКСУАЛІСТ, БІЛЬШЕ НЕ БРЕХАТИМУ
Він пішов.
Зрозумів, що любить чоловіків.
А ти не знав?
Привіт.
Привіт. Звідки знаєш, що я тут живу?
Стежила за мною?
Вибач за той випадок. Я поспішав.
Не хвилюйся.
Хочеш зайти? Нікого немає.
Можна.
Ходімо.
Класно ж, якби орієнтації взагалі не було?
Як би полегшало без цього тиску.
Іноді невелика недбалість може стати великим злом.
Найнесправедливіше у гріху те, що він плямує і злочинців, і невинних.
Мізинець.
Сонечко…
-Мила. -Мамо.
Пам'ятаєш, як у дитинстві мені наснилося, що я нашпилила Ісуса на вила?
-Про що ти? -Так, я трусилася, коли прокинулася.
Він смикався, як ящірка.
Ні, не пам'ятаю цю історію, але звучить жахливо.
Агов!
Бери.
Це мамі.
Покажи.
Як мило! Це для твоєї картини?
-Так. -Прекрасно!
Привіт!
Це ми!
-Чекай, ми допоможемо. Іди сюди. -Ой. Годі.
-Що таке? -Боже!
Мамо, не хвилюйся.
-Ми з тобою. -Усе гаразд?
Так. Стій.
-Що сталося? -Ні.
-Ай! -Заспокойся. Ходи сюди.
Джаеле?
Джаеле.
Джаеле!
Що ти зробила?
Відкривай рота!
Джоакіно!
Джоакіно, сюди!
Що відбувається?
Джаеле, виплюнь.
-Що таке? Що вона зробила? -З'їла ягоду.
Яку ще ягоду?
-Поглянь на мене. -Плюнь!
Прошу, виплюнь.
Подзвони комусь.
-Виплюнь. -Тату!
-Я тут! -Тату, біжи, Джаеле погано.
Швидше, тату!
Джаеле?
Будь ласка, зроби щось!
Джаеле. Мила моя.
-Ай! -Подзвоніть комусь.
-Добре. -Що там?
Сонце.
Сонце, дихай.
-Просто дихай, люба. -Дихай.
Ну ж бо.
Дихай, сонце.
-Джаеле. -Сонечко?
Сонечко!
Сонечко?
Сонечко, поговори зі мною!
Поговори зі мною.
Джаеле.
Джаеле?
Сонечко,
Джаеле, поговори зі мною.
Поговори зі мною, сонечко.
Поговори зі мною…
Ні, сонечко!
Джаеле.
Чому?
Я ж була тут!
Сонечко.
-Доброго ранку, брате Курціо. -Привіт, Альбінаті.
Усе пройшло добре?
-Склав з відзнакою. -Дякую. Побачимося наступного року.
Не думаю.
Після смерті молодшої сестри багато чого змінилося в родині Джоакіно.
Зустрів його через багато років. Він став психіатром,
лікував Беназзу, який наклав на себе руки.
Він ставив однокласникам безжальні діагнози, які підтверджували їхні нахили.
Чіоді був садистом. Д'Авенія мазохістом.
Потім він розповів про Джерві. Він помер.
Підірвався, готуючи теракт.
Як справи, Сальваторе?
Чому так задумався?
Ти ж склав.
Певно, закохався.
Не закохався.
Я піду.
Куди?
На вечірку. Так, мамо, я прийду рано.
А ти не йдеш на вечірку?
-Іду. -Тоді швидше!
Уже йду.
ЗА 36 ГОДИН ДО ПОДІЙ
-Привіт. -Привіт.
-Лише ви двоє?
Надя не змогла прийти.
Чудово. Нас порівну.
А Карло?
Вчиться.
Сказав приїжджати до нього в особняк потім.
-Особняк? -Біля моря.
Де?
У дуже гарному місці.
-Що скажеш? -Не знаю, не можу пізно додому приходити.
Це недалеко. Десь за годину звідси.
Я до вечері вдома маю бути…
Так, година звідси. Тож…
Ходімо в кіно?
Це буде незвично. Побачимо захід сонця.
-Ну що? -Ну ж бо.
-Гаразд. -Ходімо.
-Але щоб не пізно. -Ага.
Не хвилюйся.
-Дякую. Ось так. -Будь ласка.
-Гаразд. -Дякую.
Привіт, Ледо.
Твій брат тут?
Ні, удома нікого немає. Я сама.
Коли повернеться? Хотів привітати його з іспитом.
Два роки за один. Таке вперше.
Зачекай тут, як хочеш.
Лягай.
Я часто мріяв побути з нею наодинці.
І раптом це сталося.
Було трохи дивно.
У мене було те ніжне і безглузде почуття, характерне для всіх моїх романів,
завжди трохи абсурдних і незакінчених.
Може, саме тому я їх так добре пам'ятаю.
Едо.
Привіт.
Що це? -Запрошення на вечірку в Чирчео.
Тоді я востаннє бачив Леду.
Привіт.
Он він. Піду привітаюся.
Ледо, що сталося?
-Я можу щось зробити? -Не втручайся.
Поглянь на себе. Ти ще дитина.
Карло, мабуть, пішов поплавати. Ходімо.
Прошу.
-Дякую. -Дякую.
Чекайте. Зараз припаркую машину.
Боже.
Не бачила ще такого дому.
Доброго ранку.
-Можна поговорити з Монікою? -Слухаю.
Доброго ранку. Це помічник доктора Альбінаті.
Знаєте, про кого я?
Пан Альбінаті запрошує вас на вечірку в Чирчео.
Каже, що було б чудово, бо ви тут познайомилися. Можете підтвердити?
-А Едоардо там? -Скажи «так».
Так. З'єднаю з ним.
Переадресовуємо ваш дзвінок пану Едоардо Альбінаті.
Привіт, Моніко.
Хто це був?
Мій друг.
Кумедний хлопець.
Ну, хоча б спрацювало.
Що саме?
Ну, ми з тобою йдемо на побачення, так?
Я тут зі своїм асистентом.
Гаразд. Який план?
-Заберемо тебе за годину? -Так.
-У тебе точно є машина? -Звісно.
Дурбелику…
Дурбелику.
Поводься нормально.
-Так, вибач. -Без дурниць.
Ми рано.
Заїдемо до мене перед вечіркою?
ЧИРЧЕО
Дивовижний будинок.
Так.
-Дякую. -Прошу.
-Будьмо. -За вас.
Ти така гарна.
Погано тямлю.
Едо?
Я ще не спав з дівчиною.
Ти бачив Еріку?
-Як вона на мене дивиться, торкається? -Прошу.
Не чіпай мене.
-Вона думає, що ти смішний. -Та ну.
-Так? І все? -Так.
Та годі, прошу.
-Ти мене дратуєш. -А потім?
Ось так.
Цього більш ніж достатньо.
Більш ніж достатньо?
Та не жартуй так.
Я знаю, що є ще щось.
-Та ну. -Більше нічого.
Заспокойся, будь ласка.
-Що мені робити? -Нічого.
Нічого не роби, добре?
Нічого не роби.
Побачимо.
Що нам тепер робити?
Ходімо.
Чекай, не так.
Чекай.
Моніко.
Ти божевільний.
Час іти.
Що сталося?
Мені треба додому.
Я не зміг. Хочу додому.
Дурбелику! Ти куди?
Вибач.
Того літа ми зрозуміли, що помилки наші не можна стерти,
бо їх у нас заклала школа та наші домівки.
Хоч на виду, але такі непомітні. Ніхто не осмілювався про це говорити.
Ми всі носили маски невинності.
Але раптом виявилося,
що немає різниці між купою безрозсудних дітей
і лютих убивць.
Уже пізно.
Вибач, коли прийде Карло?
Ви засумували?
-Та ні, але скоро треба додому. -Так.
Ви поки лишаєтеся.
Жартуєш?
Що відбувається?
-Ходімо зі мною. -Ні.
-Зі мною! -Іди.
Уперед.
Нагору!
-Ти брудна… -У туалет!
Чого ви хочете?
Відчепіться!
Кричатимеш — я тебе поб'ю.
Відчиніть!
Відчиніть, будь ласка!
Мені треба додому.
Повертайся швидше.
Подзвони моїм батькам.
Відчиніть!
-Я хочу додому! -Відпустіть нас.
Я хочу…
Вибач за той вечір.
З братом.
Хотів попросити вибачення.
Вибачте, спустило колесо. Не міг сказати.
Сідай.
Можна подзвонити?
-Тільки швидко. -Дякую.
Вітаю, пані, це Гвідо.
Анджело попросив сказати, що сьогодні не ночуватиме вдома.
Інші підприємці не дурні.
Так, він із Джанлукою.
Завтра вони їдуть на блошиний ринок.
Дякую, бувайте.
У перспективі це може повернутися.
-У масштабах країни. -Найбезпечніші інвестиції.
Звісно, відсотки низькі, але…
Я знаю.
То скажи йому. Переконай.
Це й для наших дітей.
Це теж їхні гроші.
Звісно.
Що не так?
Ти не голодний?
Куди ти мене ведеш?
Донателло!
Ні!
Твоя черга.
Ходімо. Ходімо.
Ну ж бо!
Так. Хороша дівчинка.
Ходімо. Не бійся.
Роздягайся.
Уперед.
Роздягайся.
Хороша дівчинка.
Тоді ти нас відпустиш?
Так, звісно.
Ми не приходимо додому так пізно.
Що ми скажемо батькам?
Швидше.
Відвези нас додому, вони нервуватимуть.
Уперед.
Ми нічого не скажемо.
Усе знімай.
Ні, прошу.
Благаю.
Спочатку це. Тоді побачимо.
Донателло.
Ти це чула?
-Що? -Там машина.
Допоможіть!
-Нас замкнули! -Відчиніть!
Допоможіть!
-Прошу! -Допоможіть!
-Відчиніть!
Допоможіть!
Що ви, бляха, робите?
Зараз сині будете!
-Ясно? -Так!
Ми тут Булгарі тримали.
Думаєте, ви нас обманете?
-Ні! -Припини!
Замовкни!
Жак скоро приїде.
Бос Марсіглієсі. Він сказав вас викрасти.
-Це його дім. -Припини!
Пішла.
Я хочу додому.
-Я хочу додому. -Чорт, вони мене вже дістали.
Я приведу Андреа.
Це Жак.
Привіт.
Привітайтеся.
Анджело!
Не треба було її так бити.
Так?
Привіт.
Жаку, не змушуй мене спати з тобою. Ми більше не витримаємо.
Не хвилюйся.
Я тебе не змушуватиму.
Відвези нас додому.
Будь ласка.
Ми повернемо вас додому.
Гаразд?
Якщо не розкажете нікому, що тут сталося.
Так?
-Зрозуміло? -Присягаюся.
Добре.
А ти?
Привіт.
Підеш зі мною? Ну ж бо, не бійся.
Ходімо.
Ні, будь ласка.
Ні, не хвилюйся.
Відпусти, прошу.
Ні.
Що це?
Це допоможе заснути.
Ні. Прошу.
-Будь ласка. -Не рухайся, буде гірше.
Не рухайся.
Було так важко?
Тепер вони непотрібні.
Завжди такими й були.
Неправда.
-Вони мені й не подобаються. -Хто, ці двоє?
Не працює. Вона ще при свідомості.
-А подушкою пробував? -Ні.
Ось це є. Що думаєш?
-Ну ж бо. -Ні.
Рухайся!
Що вони з нею роблять?
Зроби щось, будь ласка.
Будь ласка.
-Мені йти? -Так, іди.
-Дай руку. -Припиніть.
-Ось так. -Припиніть.
Дивися, що твоя подруга зробила. Ось. І тут.
Досить.
Якщо ти не можеш заснути, доведеться тебе вирубити.
Ні, будь ласка.
Доведеться.
Ти мені вже набридла.
Краще карате
чи рукоятка пістолета по голові?
Краще карате
чи рукоятка пістолета по голові?
Карате.
Алло?
-Мене вбивають. -Сучка!
Прошу!
Ти не розумієш!
Покладемо їх у багажник?
Добре.
Ходімо.
Потрібна ковдра.
Ця так довго здихає.
-Андреа. -Я ж казав не називати мене так.
Що з ними робитимемо?
Не знаю.
Ви розберіться. Я в домі приберу.
Я подзвоню.
Попрошу Джанлуку сказати батькам.
Поглянь, як міцно сплять.
Розумію, Джанлуко, але де мій син?
В Анджело?
Він сказав, що їде до Мауріціо.
В останню мить.
Так, усе нормально.
Дякую.
Хто це був?
Джанлука.
Вони повертаються, усе добре.
Я ж казав, так?
Це два шмати м'яса. Такими вони й лишаться.
Лише дружба врятує нас.
Тільки наше братерство.
Друзі смерті, друзі до смерті.
Друзі смерті, друзі до смерті! Чорт.
О котрій приїдуть інші?
За годину.
Поїмо піцу.
Не можу, треба додому.
Додому? Що мені тут самому робити годину?
Не знаю, Анджело. Побачимося пізніше. Позбудемося, коли ніхто не бачитиме.
Добре, але коли?
О третій. Гаразд?
Анджело, ось.
Це ключі від машини
та воріт.
Щоб ти безшумно зайшов. Гаразд?
Побачимося.
Росо.
Росаріє.
Вони пішли.
Росаріє.
Вони пішли.
Росаріє.
Вони пішли.
Росаріє.
Отямся.
Отямся, прошу.
Прошу, Росо.
Будь ласка.
Допоможіть. Я тут.
Ми тут.
Будь ласка, відчиніть.
Інакше вони повернуться. Будь ласка.
Добрий вечір. Що таке?
Згідно з нашими даними, ви власник білого «Фіат-127».
Його вкрали?
Ні, авто припарковане поряд. Лише ви на ньому їздите?
Ні, мій син теж.
-І де він зараз? -Спить у своїй кімнаті.
Маємо перевірити.
Секунду.
Раффале, що таке?
Іди спати.
Я визнаю, всемогутній Боже, мої брати й сестри,
що я дуже згрішив
у своїх думках і словах, у тому, що я зробив
і що не зміг зробити.
Боже Всемогутній, помилуй нас.
Пробач наші гріхи.
Після цих подій деякі люди раптово відреагували.
Ніби образа, яку ми несли в собі,
шукала спосіб вийти назовні.
Ісус, який прийшов втішити грішників…
Я більше в ту школу не ходив.
Останнього року пішов.
Після вбивства наш тихий район змінився. Усі на вулицях стали підозрілими.
Ніхто більше не почувався в безпеці.
НАУКА ПРОЯСНЮЄ РОЗУМИ
Кожна мама ретельно перевіряла дитину, шукаючи в ній того самого монстра.
Так тривало деякий час. Усі почали розуміти,
що якщо підмітати пил під килим, то згодом з'явиться гора.
Потім поступово все стало так, як було раніше.
У ЧАС УБИВСТВА В ЧИРЧЕО
ЗҐВАЛТУВАННЯ НЕ БУЛО ЗЛОЧИНОМ ПРОТИ ЗАКОНУ,
А ПРОТИ ГРОМАДСЬКОЇ МОРАЛІ.
СМЕРТЬ РОСАРІЇ ЛОПЕС І КАТУВАННЯ ДОНАТЕЛЛИ КОЛАСАНТІ
ПОРОДИЛА ДЕБАТИ ДО 1996, КОЛИ ЗАКОНИ ІТАЛІЇ ЗМІНИЛИ,
А СЕКСУАЛЬНЕ НАСИЛЬСТВО СТАЛО ЗЛОЧИНОМ.
УСІМ ТРЬОМ ВИНУВАТЦЯМ УБИВСТВА ДАЛИ ДОВІЧНІ СТРОКИ.
АНДЖЕЛО ІЗЗО ВИПУСТИЛИ ДОСТРОКОВО У 2005 ЗА ХОРОШУ ПОВЕДІНКУ.
ВІН УБИВ ЩЕ ДВОХ ЖІНОК.
АНДРЕА ГІРА
ПОМЕР В МАРОККО У 1994 ПРИ СПРОБІ ВТЕЧІ, УСЕ ЖИТТЯ БУВ УТІКАЧЕМ.
ДЖАННІ ГВІДО
ЧЕРЕЗ ЗМЕНШЕННЯ СТРОКУ ВИПУСТИЛИ У 2009.
ДОНАТЕЛЛА КОЛАСАНТІ ПОМЕРЛА У 2005 ЛИШЕ У 47 РОКІВ.
Переклад субтитрів: Володимир Савельєв