Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
«ЛЮБИЙ, КОЛИ ТИ НЕ ПОРУЧ, Я НЕ ЖИВУ»
ЕРНЕСТ ГЕМІНҐВЕЙ «ПРОЩАВАЙ, ЗБРОЄ!»
NETFLIX ПРЕДСТАВЛЯЄ
Усе буде гаразд, люба.
ЛОНДОН, 1965 р.
Пані, так приємно вас бачити.
Ласкаво просимо додому після лікарні.
Дженні, це пані Кордоза.
Так. Дякую.
Я проведу вас у кімнату.
Усе так, як ви любите.
ДЖ. С. А/С 13, ЛОНДОН, Н1
Я дуже радий, що ти нарешті вдома.
Добраніч, люба Дженні.
Добраніч, Лоуренсе.
Ларрі.
Ти кличеш мене Ларрі.
Ларрі.
Привіт.
О, привіт!
Класно, що ти тут.
Але…
Мені треба підготуватися до роботи.
Тому я попрошу, щоб…
-Якщо ти не проти. -Узагалі-то це моя квартира. Тож…
От лайно!
Ну, в такому разі окей, сеньйоре.
Без проблем.
Я б хотів ще побачитися.
Власне…
Я чудово провів час учора.
Розумієш, Робе, річ у тому, що я…
Я не Роб.
-Я Ендрю. -Ендрю.
Насправді я зараз переживаю не найкращі часи.
Тож дякую!
Я можу дати тобі мій номер.
Або не можеш.
І тоді я не почуватимуся винною, якщо ніколи тобі не дзвонитиму,
а ти не будеш пригніченим через це.
Мене поюзали.
Що ж, Робе, вітаю тебе в моєму клубі.
-Я не Роб. -Ендрю!
Чорт, вибач.
Що ж, Ендрю,
рада була побачитися з тобою, і гарного дня!
-Еллі? -Так.
ВАШ НОВИЙ СПОГАД
РАЗОМ 2019 р.
«ХРОНІКИ ЛОНДОНУ»
Що там?
Нарада почнеться за 5 хвилин.
Ніку!
Я з тобою не розмовляю. Бо інакше я за себе не ручаюся.
Що я тобі зробила?
Я розумію, Еллі, що в тебе був поганий рік,
але неповага до нас тобі з рук не зійде.
-Про що ти? -Ти покинула нас учора. Знову!
Ти пішла з якимось незнайомцем! І що після цього ми маємо думати?
-Вибач. -І це в мій день народження!
Мені дуже шкода, Ніку.
Чесно.
Усе гаразд? У тебе напружений вигляд.
Померла Мері Еллен, і Джанет хоче статтю. А доба не гумова!
-І коли? -На неділю.
Ні, коли померла?
-Кілька днів тому. -Як шкода!
-А чому? -Від старості.
-Справді? -Я не проти такої смерті.
Можна я цим займуся?
Я буду готова почати десь через дві години.
Гаразд?
Гаразд, гаразд.
Вважай, що ти скинув з себе цей тягар!
-Доброго ранку! -Доброго ранку!
Як справи?
-Чудово. -Супер.
-Привіт! -Привіт!
Як життя?
Усе добре, спасибі.
Я пишу про редакторку, яка найдовше пропрацювала в газеті.
Вона померла.
Справді? Шкода.
Насправді.
Вона ще пожертвувала архіву колекцію своїх документів.
Перепрошую, на котру ви записувалися?
Нащо? Я ж тут працюю.
Розумієте, ви все одно маєте записуватися. Ми не можемо…
-Навіть якщо я працюю тут? -Просто так…
-в архів не потрапиш. Вибачте. -Але я тут працюю.
Спочатку ви маєте перейти в наш онлайн-каталог
і вказати, що саме вам потрібно.
Я так робила мільйон разів!
А після цього хтось з архіваріусів підготує для вас документи.
У такому разі я хочу записатися. Будь-ласка!
Це потрібно робити онлайн через наш…
Та серйозно!
Онлайн-портал.
Знаєте що?
Дуже дякую за вашу допомогу.
Незабаром побачимося!
Я б не проти втратити пам’ять.
Я б тоді втекла та забула, що одружена з Френсісом.
Ти не знаєш, що сталося? Куди я їхала?
Ларрі казав, ти мала якісь справи.
На жаль, це все, що мені відомо.
Ти геть нічого не пам’ятаєш?
Тільки фрагменти.
Я не знаю, що я тоді переживала, не знаю…
що в мене було за життя.
Я не…
Гаразд, люба, я тобі розкажу:
ти була такою милою, веселою і повною «жуа де вівр».
У тебе чудове життя та найрозумніша подруга.
Твій багатий чоловік обожнює тебе.
Ти знаєш, чому в нас немає дітей?
Бо твого чоловіка часто не буває вдома.
І через це я завжди тобі неймовірно заздрила!
Люба, усе в тебе налагодиться.
А поки просто насолоджуйся моментом.
Ага.
Неймовірно!
Гарольд Вілсон?
Сам Гарольд Вілсон?
Саме він.
Скажи, що він запросив тебе в гарний заклад!
-У «Локетс»! -Вау!
Він любить відпочивати на островах Сіллі…
…у партії є шанс на більшість голосів.
Джентльмени, усе це дуже цікаво, але насправді ми хочемо знати,
що прем’єр-міністр любить на десерт?
Люба, я думаю, тобі вже досить.
-Але це тільки другий. -Наказ лікаря.
Просто води.
До речі, ти дійсно нічого не пам’ятаєш?
-Енн! -А що?
Може, хтось хоче кави?
Так, будь ласка.
В АРХІВІ ПІДТВЕРДИЛИ ЗУСТРІЧ НА 11:00.
Привіт!
-Привіт! -Як життя?
-А у вас? -Пречудово!
У читальному залі вже все готово.
Я вражена.
Вибачте, але з їжею і напоями не можна.
Прошу сюди.
Тут зібрано матеріали за період
від 1965-го і до 1986–87-го років.
Це саме її записники?
Так, мають бути вони.
Дякую.
Я тільки хотів сказати, що мені дуже сподобалася ваша стаття
про стартовий шлюб і онлайн-знайомства.
-Справді? -Так.
А ще про різницю між пристрастю і любов’ю-зобов’язанням.
Я про це ніколи не задумувався.
Спасибі.
Приємно знати,
що мої страждання стали комусь у пригоді.
І як так вийшло, що такий чоловік, як ви, зрештою працює
в архіві?
Узагалі-то я вивчав історію,
але в аспірантуру пішов на діловодство,
бо зрозумів, що мені
подобається займатися категоризацією, як не дивно…
«Моя кохана і єдина!
Хоч ти й налякана,
але повір, я ніколи такого не відчував
і ніколи більше не буду.
Я не можу змиритися, що ти належиш не тільки мені.
І саме тому я вирішив погодитися на роботу в Нью-Йорку.
Я чекатиму на тебе на 2-й платформі в Мерілебоні у п’ятницю о 19:15.
Їдьмо зі мною, люба! Врятуй його від цього шлюбу за розрахунком,
і, що важливіше, – врятуй себе!
Зробімо крок назустріч істинним і сильним почуттям.
Так, це страшно. Але жити в брехні – гірше.
Ми можемо бути щасливі.
Дуже щасливі!
Знай, що моє серце і надія у твоїх руках.
Твій Бут».
…історичні матеріали.
-І я думаю, що це… -Погляньте сюди!
Що там?
Це лист.
Нічого собі!
Як шкода, що зараз про втечу можна домовитися есемескою.
У «Ватсап».
Ага, типу: «Привіт! Чекатиму тебе на станції».
І хештег приходь-і-життя-зміниться-назавжди,
смайлик, баклажан, дорога і сосиска.
А найгірше, коли видно, що повідомлення прочитано,
по маленькій блакитній галочці. А ти його надіслав ще п’ять днів тому!
П’ять годин тому!
-Я мала… -Я сказав «днів»?
Здається, так.
Можна глянути конверт?
Так.
«Дж. С.»
-Він тут випадково. -І що ви з ним зробите?
Спалю.
Жартую! Я прослідкую, щоб його каталогізували.
Та ну! Може, його слід повернути?
Або дізнатися, хто його надіслав.
ДЖ. С. А/С 13, ЛОНДОН, Н1
ІВЛІН ВО «СЕНСАЦІЯ»
ДЖ. С.
«Люба Дж., я розумію, як тобі складно, але ми не можемо
не любити одне одного,
як Земля не може перестати обертатися.
Я засмутив тебе, за що тепер себе проклинаю.
Я у відчаї.
Адже в тебе завжди обмаль часу, і мені тебе так мало!
Зустріньмося завтра. Б.»
ДЖ. С. А/С 13, ЛОНДОН, Н1
«Моя люба Дж.!
Я досі згадую, як ми всю ніч танцювали в "Альберто"
та проводили час на Рів’єрі.
Феліпе казав, що я був немов п’яний
поруч із тобою в ті літні дні.
Якщо в нас є тільки години й хвилини,
я закарбую їх у своїй пам’яті, щоб згадувати,
як я згадую твоє прекрасне лице, коли заплющую очі.
Ти завжди в моїх думках!
Твій Бут».
ЗА ПІВ РОКУ ДО ЦЬОГО
Любий, не забудь про наш сніданок.
Із самого ранку завтра до нас завітає журналіст.
Гаразд, тоді буде обід.
Вечеря, люба, а не обід.
Ларрі!
Тільки не метушись.
«АЛЬБЕРТО»
Допомогти?
Так.
Сподіваюся, ви допоможете.
Ви мене знаєте?
Та навряд чи.
Ви знаєте, хто такий Феліпе?
Це ім’я вам відоме?
-Ви з поліції? -Ні.
То чому ви цікавитеся Феліпе?
Здається, ми маємо спільного друга.
Може, ви знаєте, де його знайти?
О, ви не розумієте.
Феліпе потрапив в аварію.
Він помер.
Просто щоб ви знали, читальний зал зачиняється о 17:00.
А котра зараз?
Уже 17:20.
Чорт! Окей.
Ще пара хвилин.
То ви знайшли щось корисне?
Так, думаю, знайшла.
Щоб отримати додаткові матеріали, мені треба подати запит…
-На онлайн-порталі. Так. -На онлайн-порталі.
-На… -Онлайн-порталі.
-Так само. -Ага.
-Куди вам? -У підвал.
А чи можна знайти й інші такі листи? Може вийти цікава історія.
У такому разі просто надішліть мені повідомлення на пошту.
Якщо ви хочете отримати їх пошвидше.
Дякую.
Це справжній бунт!
Гарного дня!
І вам!
Ентоні О’Гара.
О, так.
Ви тут, щоб нахвалювати мого чоловіка.
Справді?
«Він – промінь світла в темряві комерції. Його дохід щороку росте».
Це твердження чи питання?
Я його дружина, тож необ’єктивна.
О, хто як не дружина завжди об’єктивна і чесна.
І то правда.
Боюся, що Ларрі запізнюється.
Тож він не такий і чудовий.
Можу я вам запропонувати щось випити?
Ні, дякую.
Пане О’Гаро!
Пане Стерлінґу!
-Перепрошую за запізнення. -Та нічого.
-Почнімо? -Я готовий, щойно і ви.
Не уявляю, як мені вдалося уникнути неприємностей.
А ви, пане О’Гаро, пишете про фінанси?
Я закордонний кореспондент.
І де ви недавно були?
Переважно в Леопольдвілі та Браззавілі.
Кошмарне місце, як на мене.
Але саме там хазяїн вечора робить гарний бізнес.
А я думаю…
Я думаю, що бельгійці все роблять правильно.
За всієї поваги, але я там був у 1959-му, 60-му й 62-му…
І ви маєте розуміти, що повстання та бунт – це нерозсудлива відповідь…
На століття утисків?
Думаю, повернення контролю
над політико-географічною ситуацією є правильною…
Я так розумію, що ви адепт Мобуту?
Ларрі, Мобуту ж диктатор. Я не думаю…
Так, люба, я в курсі. Дякую.
О, досить! Це надто похмура тема для розмови за столом.
Моя дружина не вважає вартим уваги те,
про що не написали у «Воґ».
Мені треба поринути в нові знайомства, поїхати в подорож, бо через спілкування
з такими людьми хочеться тільки пустити собі кулю в рота.
Господи, а ці жінки!
Розбещені тай-тай,
у яких у голові немає жодної вартісної думки.
Шкода, що ми вас розчарували.
Чорт! Я такий п’яний.
Це точно.
Можливо, наступного разу ви раніше покинете таку компанію зануд.
Тільки прошу: через мою розбещеність
не нападайте на Ларрі в пресі.
Перепрошую.
Господи, моя голова просто розколюється!
Після вчорашнього.
Ти так багато випила?
Здається, що так.
Пане О’Гаро!
Пані Стерлінґ.
Що ви тут робите?
Я хотів вам віддати…
це.
І що це?
Вибачення.
Тоді прошу.
-Читайте. -Дженніфер!
Якщо пан О’Гара це написав, то може й прочитати.
«Пані Стерлінґ…
Я така свиня!
Я міг би сказати, що це перевтома
або реакція на морепродукти, але насправді це все алкоголь,
який мені не можна вживати, і мій вибуховий темперамент.
Ви небагато додасте до того, у чому я вже собі дорікнув,
коли протверезішав.
Прошу, дозвольте вибачитися.
Ваш сконфужений Ентоні О’Гара».
Я б хотів запросити на обід вас і вашого чоловіка.
Як мило з вашого боку.
Я подумаю про це.
А поки я мушу відвезти вас назад у готель.
Погано, якщо ви помрете від сонячного удару.
Або від алкогольної інтоксикації.
Ага.
Прошу.
Дякую.
Ларрі.
-Пане О’Гаро! -Пане Стерлінґу! Як ви?
-Чудово. Дякую. -Пані Стерлінґ.
Вітаю!
А як ви?
Добре, дякую.
А скажіть-но мені, чи є у вас пані О’Гара?
Була. Але ми розлучилися.
Мої співчуття.
Дуже шкода.
-А діти? -Ларрі, заради Бога!
Нічого, усе гаразд. Так, у мене є син Пітер.
О, у Ґордонстоуні в мене був приятель на ім’я Пітер.
Англійською.
І куди ви далі?
У Лондон, щойно закінчу статтю.
-Вибачте. -О, нічого.
Перепрошую.
Нічого.
Не п’єте алкоголь?
Ні, мені не варто.
Болить голова?
Ні, наказ лікаря.
Невже вчора все було так жахливо?
Ага. Як на мене, збройний конфлікт і то не такий страшний.
Ви мов Вільям Бут
з «Сенсації».
Івліна Во!
Я знаю, хто такий Бут.
Усе гаразд?
Робота не чекає.
Скажіть, ви ж не страждаєте на морську хворобу?
Дякую!
Що скажете?
Велика.
Я про краєвид!
Он бачите?
Це Корсика.
Багато подорожуєте?
Узагалі-то, ні.
Тут ми буваємо щоліта, але закордон я не виїжджала після весілля,
навіть щоб побачити рідних.
А Ларрі подорожує багато.
Як ви познайомилися?
Ми сиділи поруч на діловому обіді в Нью-Йорку.
Наші батьки працювали разом. Ларрі запросив мене.
Так просто?
Так. А за місяць він освідчився. І я погодилася.
Мої батьки були в захваті.
Від чого?
Він з гарної родини, має гарну роботу.
Це так важливо для вас?
А хіба не для всіх?
Мабуть, так.
Розкажіть про свого сина.
Сина?
Він живе з моєю колишньою, яка робить усе, щоб я його не зіпсував.
А чому вона думає, що ви можете його зіпсувати?
Бо я був не надто вірним.
Ви за ним сумуєте.
Так.
Іноді думаю, чи вчинив би інакше, знаючи, що так сумуватиму.
Через це ви не п’єте?
Не намагайтеся мене врятувати, пані!
Хто сказав, що я…
Ця ваша аура милосердя змушує мене нервувати.
Що ж, думаю, я така не перша.
Та ви журналістка.
Ви любили свою дружину?
Тоді я так думав. Але ми були молоді, і я не знав, що таке любов.
Ви взагалі любили?
Так, сина. А ви?
Я заміжня.
Так.
До вашого відома, ми з Ларрі чудова пара.
Радий це чути.
МЕРІ ЕЛЛЕН: СПОГАДИ БЕЗСТРАШНОЇ ПІОНЕРКИ ЖУРНАЛІСТИКИ
Редакція.
Добрий день! Я можу поговорити з Еллі Гаворт?
Я слухаю.
Привіт! Це Рорі з архіву.
Думаю, я знайшов те, що може вас зацікавити.
Привіт ще раз!
Це жуйка?
У читальний зал не можна з жуйкою.
-Я проковтнула її. -Чудово.
Окей.
Я знайшов ще один лист.
«Зараз 4 ранку, і я не можу заснути. Це як "На стрімчаках божевілля",
але я лежу й уявляю його поруч із тобою.
Він має право тебе торкатися, обіймати,
за яке я б віддав усе, що завгодно.
І раз ти далеко, мені лишається тільки пригадувати
твій запах, твоє волосся,
твою посмішку кутиком губ, коли я сказав щось смішне.
Люба Дж., я ще ніколи так не чекав світанку. Твій Бут».
Це однозначно…
той самий автор.
Так, це такий самий конверт
і почерк.
Я хочу знати, чим усе закінчилося.
Тому до кінця цього дня ми маємо докопатися до суті. Разом!
Як саме?
Треба дізнатися, чи є ще інші листи.
Гаразд.
Штука в тому, що для цього
нам треба спуститися в сам архів.
Без проблем! Ходімо.
Але потрібен спеціальний дозвіл.
І як його отримати?
Заповнити форму, а потім, очевидно, ще одну.
Це має бути просто.
Я подивлюся, що можу зробити.
Дякую!
-Круто! -Круто.
«Шановний пане О’Гаро, чи, може, Буте?
Ларрі був змушений поїхати закордон,
тож, схоже, нам із Вами доведеться його почекати.
І хоча у Вас немає пляжного одягу, я сподіваюся,
що Ви не відмовитеся зустрітися сьогодні по обіді?
Тут є один магазинчик, де можна поповнити свою бібліотеку.
Ваша Дж.»
«Пані Стерлінґ…
Чи краще Дж.?
Дякую за допомогу та порятунок.
Я перед Вами в боргу за те, що Ви витягли мене з номера.
Я з радістю Вам віддячу.
Правда, я тут нічого не знаю, тож підкажіть щось пристойне.
А я буду Вас розважати своєю жахливою французькою».
«Любий Буте! Я рада, що Ви насолодилися сонцем.
І з радістю прийму Ваше запрошення.
Можна провести кілька годин у місті та пожалкувати,
що ми так погано знаємо місцеву мову.
Ви вільні в четвер?»
«Так, я вільний
і в четвер, і завтра, і післязавтра,
і через кілька днів.
Поки повернеться пан Стерлінґ, ми встигнемо об’їхати весь берег.
Напишіть, який час Вас влаштовує. Бут».
-Дякую. -Прошу.
Є ідеї?
Як щодо пікніка?
Це гра, у яку я грав із сином. Знаєте таку?
Заплющте очі.
Ну ж бо!
Виберіть улюблене місце.
Реальне чи вигадане?
Будь-яке.
Уявіть, що у нас є все необхідне: ідеальна ковдра, сир.
Хліб?
Хліб. А поруч шумить річка.
О, так, річка.
Мій син любить рибалити.
Тож, сподіваюся, що ви будете не проти, якщо ми додамо риболовлю.
Боюся, що я геть на цьому не розуміюся.
О, я вас навчатиму.
У мене виходить, пане Буте?
Так, доволі непогано.
Звісно!
Ви піймали форель!
Акулу!
Акулу! Чудова робота!
А потім…
з її зубів
я зроблю вам намисто.
Сувенір.
Або талісман.
Спробуємо ще раз?
Дякую за такий чудовий вечір.
До зустрічі!
ГОТЕЛЬ «МАРІ ВА»
УСЕ ГОТОВО! ЧЕКАЮ ТЕБЕ ЗАВТРА О 18:00. БУДЕ ВЕСЕЛО!
ЗАБУВ НАПИСАТИ, ЦЕ РОРІ.
СУПЕРОВО! ЕЛЛІ XXX
СУПЕР! ЕЛЛІ XXX
СУПЕР! ЕЛЛІ X
Надсилаю вичитану статтю про Мері Еллен. До речі,
під час дослідження я знайшла серед її речей загадкові любовні листи.
Хтозна, як вони там опинилися, але може вийти ще стаття.
1965 рік, таємний роман.
Листи такі чуттєві! Ніколи таких не читала.
Думаю, до п’ятниці буде готово.
Мадам, пан О’Гара ще не готовий.
Ви можете зачекати його тут або піднятися нагору.
У номер 302.
Яка несподіванка!
Вибачте, я прийшла раніше. Мені ліпше зачекати внизу?
О, не турбуйтеся. Заходьте.
Я швидко.
Мені треба тільки поголитися.
Ви не поспішаєте?
Ні, не переймайтеся.
Усе гаразд?
Так, усе добре.
Я отримала телеграму.
Ларрі повертається сьогодні ввечері.
А потім ми відразу вирушаємо в Лондон.
Ясно.
То що вам потрібно?
Вибачте.
Господи!
Дженніфер!
Пані Стерлінґ, вам прийшов лист.
Дякую.
«Люба Дж.! Повір, я не хотів тебе відштовхнути!
Я ще ніколи так сильно не хотів когось поцілувати,
але коли ти глянула на мене, щось змінилося.
Тоді я зрозумів, що наше бажання може знищити нас.
Ти таке неймовірне створіння,
і я б не хотів, щоб через мене ти втратила повагу до себе.
Тому весь останній тиждень я ненавидів себе
за єдиний гідний вчинок у своєму житті.
Зрозумій мене: багато чудових речей відбуваються спонтанно,
як і чимало поганих.
І якщо ми приймемо якесь рішення, я хочу, щоб ми зробили це разом.
Я пишу це з думкою про тебе, і моє серце пришвидшує стук.
Хоч який буде фінал,
зустріньмо його разом.
Я буду в Парку поштарів у п’ятницю о 18:00.
Я буду чекати на тебе.
З повагою, твій Бут».
«АЛЬБЕРТО»
Феліпе!
-Як справи? -Добре.
-Це моя подруга Дженніфер. -Приємно познайомитися.
Ну що, подобається?
Насолоджуйтеся!
-Дякую! -Спасибі.
-За нас! -За нас.
Повторіть.
Ходімо, Буте! Потанцюй зі мною.
Розважайтеся.
«Зробімо крок назустріч істинним і сильним почуттям.
Так, це страшно. Але жити в брехні – гірше.
Ми можемо бути щасливі. Дуже щасливі!».
Привіт!
-Ви мене випередили. -Просто мені дуже цікаво.
Слухайте, я не можу давати обіцянок.
Усе одно, я дуже вдячна вам.
Перш ніж ми ввійдемо, вам доведеться роззутися.
Невже?
Жартую.
Та ви комік.
Тут зібрано все, що не було каталогізовано.
Нічого собі!
А…
Ось тут мають бути матеріали за 1964–65 роки.
Сміливо беріть усе.
Не важливо.
-Дайте мені, будь ласка, руку. -Прошу.
Обережніше.
-Не воно? -Ні.
-Допомогти? -Було б чудово.
Тож…
Так, ну що ж.
-Почнімо? -Так.
За роботу.
«Моя люба Дж.! Твій стукіт у двері – найсолодший звук для мене.
Якась частина мене завжди на нього чекає.
Я не можу зосередитися на роботі, бо думками завжди лину до тебе.
Яке мені діло до війн і політики?
Якщо так піде й далі, я буду писати про садівництво».
Заплющ очі.
Тінь доповзла до ніжки ліжка.
А що поганого станеться, якщо ти підеш після п’ятої?
Я піду, коли тінь сягне моїх колін.
Талії.
Колін.
Домовилися.
Заплющ.
Очі.
Заплющ.
Брезентовий намет…
посеред дикої природи.
Якщо ти наполягаєш.
Ми накупалися в річці неподалік, а тепер спимо на ложі з листя.
І коли зайде сонце,
ми розпалимо багаття.
Хвала небесам! Бо я дуже голодна.
-І що в нас є? -Дикі плоди.
Які саме?
Бузина, ожина.
І, може, кульбаби.
Ідеально.
Прощавай, любий Буте.
Що?
Що таке?
Не хочу, щоб ти йшла.
Може, утечемо разом?
Куди?
Як щодо Нью-Йорка?
Люблю Нью-Йорк.
Мені там пропонують роботу.
Тож їдьмо разом.
Їдьмо в Нью-Йорк.
-Ти знаєш, що я не можу. -Можеш.
Ти можеш. Ми можемо.
Ти пропонуєш мені втекти і відмовитися від мого життя?
Так, щоб почати нове.
-А що буде, коли я тобі набридну? -Цього не станеться.
-Таке ж уже було. У чому зараз різниця? -Та в усьому!
Усе зараз геть інакше.
Якщо ти думаєш, що це хоч трохи схоже на мої минулі стосунки,
на те, що було,
то ти дуже сильно помиляєшся.
Дженніфер, я люблю тебе.
Люблю тебе й хочу розділити з тобою життя.
Тобі подобається ця ідея, і тому ти імпульсивний.
-А мені ні. -Ні, це інстинктивне!
Ти хоч уявляєш, про що мене просиш?
Мої рідні відречуться від мене.
Це ще один привід забути про них.
-Для тебе це так просто. -Просто?
Бачити, як ти повертаєшся до чоловіка, який…
Який що?
Думаю, що ти просто намарне витрачаєш своє життя.
«Буте, ти правий: я звикла поводитися так, як від мене очікують,
а не так, як мені хочеться.
Я боюся любити тебе.
Боюся, якщо дозволю собі піти, то моя любов мене просто поглине.
І боюся, що коли наші стосунки втратять новизну, ти втомишся від мене.
Зрозумій: якщо я втечу з тобою,
то втрачу не лише родину та почуття захищеності.
Я втрачу душевний спокій.
А я не певна, що достатньо сильна, щоб ризикувати.
Сподіваюся на твоє розуміння. Твоя Дж.»
«Моя кохана і єдина!
Хоч ти й налякана,
але повір, я ніколи такого не відчував
і ніколи більше не буду.
Саме тому я прийняв таке сміливе рішення.
Я погодився на роботу в Нью-Йорку.
Я чекатиму на тебе на 2-й платформі в Мерілебоні у п’ятницю о 19:15.
Їдьмо зі мною, люба!
Врятуй його від цього шлюбу за розрахунком,
і, що важливіше, – врятуй себе!
Зробімо крок назустріч істинним і сильним почуттям.
Так, це страшно. Але жити в брехні – гірше».
Дзвонив пан Стерлінґ,
казав, щоб ви їхали без нього.
«Ми можемо бути щасливі. Дуже щасливі!
Знай, що моє серце і надія у твоїх руках.
Твій Бут».
Таксі!
«АЛЬБЕРТО»
-Феліпе, думаєш, ми встигнемо? -Сподіваюся.
Але впритул.
ПЛАТФОРМА №2
Феліпе, поквапся!
«Наші вельветові штани зі щільної тканини,
каучуковий пояс, еластичні бокові лямки,
три місткі кишені».
-Звучить круто, якщо ти таке любиш. -Ні.
«Доступні в коричневому, бежевому, темно-зеленому й сірому кольорах.
Оригінальні деталі та класичний крій».
Звучить чудово.
«Суперпюре»…
-«Пухке, ароматне та без грудочок». -Еллі!
-Думаю, це ще один. -Та невже!
Прочитай!
«Люба Дж.,
усе життя я уникав труднощів,
особливо в стосунках.
Але тільки після зустрічі з тобою я зрозумів, що й не жив до цього.
Знаю, тобі нелегко чути, що я люблю тебе. Але я не мовчатиму,
бо постійно думаю про це, і прокидаючись і засинаючи.
Я не можу сказати це вголос, тому писатиму знову й знову.
Я люблю тебе, люба Дженні. Твій Б.»
Чорт!
Треба пошукати інші листи в абонентській скриньці,
-раптом щось і знайдеться. -Так!
Що ти робиш?
Телефон Рорі. Говорить Еллі.
Ми разом працюємо. І сьогодні затрималися.
О, ні-ні-ні. Вибачте.
Окей. До зв’язку!
Мовчав про день народження?
Мені й тут непогано.
Гаразд. Збирайся.
І нащо ти запросив колишню на святкування?
Я не запрошував. Я не знав, що вона тут буде.
І хто ж тоді її запросив?
Вона дружить з моєю сестрою. І тепер я й з нею не розмовлятиму.
І чому ви розійшлися?
Вона віруюча.
Хоча, думаю, коли ми зустрілися, її віра була куди слабшою.
Але що довше ми зустрічалися, те,
що я не вірю в Бога, ставало вагомішою причиною для розставання.
Тому вона вийшла за цього хлопця.
Ну знаєш: десь пішло, а десь прийшло.
А як щодо тебе?
Ти не захочеш це знати.
Дуже помиляєшся.
Певний час у мене дехто був.
А точніше?
Ми були разом вісім років.
Він хотів дітей, а я ні.
Тому ми розійшлися.
Мені шкода.
Це ще не кінець! Ми потім знову сходилися і розходилися.
Це був неймовірний коктейль найрізноманітніших почуттів.
А потім він мені освідчився.
Ми були на відпочинку з друзями і рідними.
Жесть!
Ага.
І я не те щоб його не любила. Я просто…
була не певна, що достатньо.
Може, я хочу дітей. Не знаю.
Але я точно не хотіла їх тоді з ним.
Вибач, але це схоже на лажове розставання.
Тому, щоб не вганяти інших у депресію, мені не варто про себе розповідати.
Так, звучить депресивно.
Ще не час для твого святкового танцю?
Танцю?
Так, святкового.
Яка гарна квартира!
Ага, це моя.
Тут гарно! О, у тебе є кіт!
Ага, Дизель.
Привіт, Дизелю!
Будеш щось пити?
Так.
А краще води.
Добре.
Дякую.
Скільки дисків!
Я колекціонер.
Пухнастику!
А ці…
ці дівчата…
твої сестри, так?
Ні, я просто багатоженець.
Он воно що. Як шкода!
РОРІ (АРХІВ) УЧОРА БУЛО ЧУДОВО :)
КУДИ ТИ ПОДІЛАСЯ?
ПРИЙОМ КЛІЄНТІВ
Доброго дня!
-Я хотіла дізнатися… -Вибачте, говоріть голосніше.
Чи можна дізнатися, кому належить певна скринька?
Хочете відкрити скриньку?
Ні, я хочу дізнатися, хто її власник.
Ви власниця скриньки?
Ні, я сама хочу знати, хто власник, щоб написати йому.
Точніше, чи ця особа досі є власником. Якщо ви мене розумієте.
Очевидно, ви не знайомі з поняттям «конфіденційність інформації».
Знаєте що?
Не переймайтеся, я щось інше придумаю.
«Пані Дж.,
це дивно, але я знайшла листи, які можуть належати Вам.
Їх адресовано "Дж. С." від 1965 року.
Думаю, вони Вам будуть дорогі як пам’ять.
Було б чудово, якби Ви розповіли історію
про себе та пана Бута.
З найкращими побажаннями, Еллі Гаворт».
«Пані Гаворт, я не хочу обговорювати з Вами події,
описані в листах,
і не зможу Вам допомогти в подальших пошуках.
З повагою,
Дженніфер Стерлінґ».
Побачимося!
-Бувай! -Бувай.
Слухаю!
Це пані Стерлінґ?
Так.
Вітаю! Я Еллі Гаворт з «Хронік Лондону».
Я вам писала щодо листів, які ми знайшли з колегою.
Так, але я вам надіслала відповідь на вказану адресу.
Так…
Але…
Якщо вам зараз не зручно, я з радістю…
Вибачте, але, як я й написала,
усе, що було між мною та паном О’Гарою, це наша особиста справа.
Гаразд, вибачте за вторгнення.
ПАН О’ГАРА
Я просто хотіла хоча б повернути…
Алло?
Чорт!
Пані Стерлінґ! Рада знову вас бачити. Я сумувала за вами!
Я теж рада вас бачити.
У вас немає запасного ключа? А то мій лишився вдома.
Звісно, є. Але скринька №13 більше не обслуговується.
Перепрошую?
На прохання пана Стерлінґа ми закрили її з місяць тому.
Тоді відкрийте її знову, будь ласка.
Гаразд, пані.
Пані Кордоза, мені потрібен ключ від кабінету чоловіка.
І це наказ, а не прохання.
Звісно.
Дякую.
ДЖ. С. А/С 13, ЛОНДОН, Н1
«Моя кохана і єдина!
Хоч ти й налякана,
але повір, я ніколи такого не відчував
і ніколи більше не буду.
Я чекатиму на 2-й платформі в Мерілебоні о 19:15.
Врятуй його від цього шлюбу за розрахунком,
і, що важливіше, – себе!
Я не можу змиритися, що ти належиш не тільки мені.
Їдьмо зі мною, люба!
Ми можемо бути щасливі. Дуже щасливі!
Знай, що моє серце і надія у твоїх руках.
Твій Бут».
І навіщо це тобі?
Навіщо ти читав мою пошту?
Цей лист…
знайшли в тебе в той день, коли ти потрапила в аварію.
Думаю, ти знаєш, хто його написав.
Так.
Це Ентоні О’Гара.
Був.
Журналіст.
Я вас познайомив.
Здається, у тебе з ним був…
Але, Дженні, він помер.
Зачекай.
-Він був із тобою в авто. -Ні.
Ні.
Зі мною був Феліпе.
Це водія звали Феліпе. А Ентоні був на пасажирському сидінні.
І, коли після аварії ти прийшла до тями, я прийняв рішення.
Я хотів захистити тебе.
-Від чого? -Від правди.
Я не хотів, щоб ти почувалася винною.
«ХРОНІКИ ЛОНДОНУ»
ЛОУРЕНС СТЕРЛІНҐ: ДОСЬЄ ПРОМИСЛОВЦЯ (1965 р.)
Нічого собі!
АВТОР Е. О’ГАРА
Ентоні працював у «Хроніках».
Ура!
ЯК ТАМ ДІТИ? А ЗНАЙДИ ЖУРНАЛІСТА З «ХРОНІК ЛОНДОНУ»?
Я ЩОСЬ НЕ ТАК ЗРОБИВ?
ЧИ ВДАЄШ, ЩО НЕ БАЧИШ ПОВІДОМЛЕНЬ?
ВИБАЧ!
Я ПРОСТО…
ПИШЕ
ЕНТОНІ О’ГАРУ?
ЕЛЛІ XXX
-Алло! -Еллі Гаворт?
Це Ентоні О’Гара.
Добридень!
Ви хотіли поговорити зі мною.
Так.
Добридень, пане О’Гаро!
І як ви дізналися про цю історію?
Узагалі-то я просто…
довірилася своїм інстинктам.
І подумала, що з цього може вийти стаття.
Але потім…
з кожним новим листом
це мене затягувало чимраз більше.
Вони здалися мені такими зворушливими.
То зрештою…
ви зустрілися з нею?
Ви поїхали…
разом у Нью-Йорк?
Ні.
Пані Стерлінґ не поїхала зі мною в Нью-Йорк.
І це був останній раз…
Ви…
Ви ще коли-небудь бачилися з нею?
ЛОНДОН, 1969 р.
Дженніфер.
Після стількох років я тебе так налякав?
-Ходімо деінде. -Звісно.
Не уявляю, що ти про мене думав.
Що ти вирішила лишитися вірною дружиною.
А я повернувся до роботи.
У Нью-Йорку?
Так, це мій дім уже протягом…
чотирьох років.
Я тоді їхала…
до тебе.
Але потрапила в аварію.
Я втратила пам’ять…
і не могла нічого згадати.
Доки не зустріла тебе.
Я знайшла твої листи, але мені сказали…
Мене обманули. Мені сказали, що тебе не стало.
Так, не стало тут.
Але не взагалі.
Буте?
Так, люба Дженніфер.
Поцілуй мене, будь ласка.
Їдьмо зі мною.
Не хочу тебе втрачати.
Багато чого змінилося.
Але я досі тебе люблю.
Можеш мені допомогти?
У мене є донька.
Як її звати?
Есме.
Їй два роки.
Бери і її.
Не можу.
Пробач.
Я можу зачекати.
Тільки скажи мені!
Я люблю тебе.
І завжди любила.
Вибач.
І тоді ви бачили її востаннє?
І не писали листів?
Більше не писав.
У ваc вони з собою?
Листи? Так, звісно.
Ось.
Хочете, я вам влаштую зустріч з нею?
Ні.
Я вирішив виявити повагу до такого рішення Дженніфер.
І, думаю, що краще, щоб так було й далі.
Це необхідно повернути пані Стерлінґ.
Я вже намагалася.
Але ж ви журналістка.
Спробуйте ще раз.
Вам допомогти?
Пані Стерлінґ?
Так.
Я Еллі Гаворт з…
Слухайте, я не…
Я бачилася з паном О’Гарою, з Ентоні.
І він…
просив віддати вам це.
Він хоче, щоб листи були у вас. Це його бажання.
І що ви обговорювали?
Узагалі-то вас.
Переважно.
Він розповів про те, що сталося.
Зрештою ви…
вибрали сім’ю.
Що тут відбувається?
Ти збрехав мені.
Ти сказав, що він помер.
Чому?
Щоб захистити наш шлюб.
Змусивши повірити, що він помер через мене?
Я знаю, що зрадила тебе, Лоуренсе.
Це мучить мене щодня.
І останні чотири роки я намагалася бути
кращою дружиною для тебе.
Але я все пам’ятаю, Ларрі, геть усе.
Проблема в тому, що щось не так пішло з нами ще до появи Ентоні.
-Дженніфер, послухай… -Не торкайся мене!
Ні, це ти мене послухай!
Я зараз тут тільки через нашу доньку.
І відсьогодні я твоя дружина тільки на паперах.
І якщо ти спробуєш щось мені заподіяти,
я заберу нашу доньку й піду.
Якщо ти думаєш, що суддя буде на боці зрадниці, то ти дуже помиляєшся.
І якщо ти спробуєш піти і забрати нашу дитину,
я тебе знищу.
І ти ніколи більше її не побачиш. Ясно?
Привіт, люба.
Моя крихітко.
У нас сьогодні буде невеличка пригода.
Добридень! Я шукаю пана О’Гару, який зупинився в номері 268.
Пан О’Гара тут більше не живе.
Коли він виїхав?
Учора.
Дякую.
Пані, зачекайте.
-Ентоні. -Перепрошую, пані?
Що там таке?
Я намагалася пояснити…
-Мері Еллен? -Ентоні?
Я шукаю Ентоні О’Гару.
Скажіть, де його можна знайти. Будь ласка!
На жаль, Ентоні подав заяву про звільнення.
Цього ранку.
-Він не лишив свою адресу? -На жаль, ні.
Прошу, за можливості віддайте це йому.
Якщо Ентоні з вам зв’яжеться, передайте, що я шукаю його.
І після цього ви повернулися до чоловіка?
Я просто не могла втратити її.
Але зрештою я пішла від нього,
коли впевнилася, що закон на моєму боці.
А що з паном О’Гарою?
Ви пробували його знайти після того, як пішли від чоловіка?
Я щодня проглядала газети, очікуючи побачити його ім’я.
Але даремно. Тому я перестала купувати газети.
Здавалося, що він не хоче, щоб його знайшли.
А тепер?
Він же не знає, що ви шукали його. Не має жодного уявлення.
Може, це й на краще. У нас вже був один шанс.
А якщо у вас є ще один шанс?
Людське серце може витримати багато,
але боюся, що я вже не в тому віці.
«Минуле може п’янити, засмоктувати тебе,
і здається, що тоді було краще, ти був щасливішим
чи навіть досвідченішим.
Також це може виснажувати,
особливо якщо ти постійно згадуєш про біль, горе, розчарування,
які не дають тобі зробити крок назустріч щастю.
Але, щоб не бігати по колу, треба вчитися на помилках.
Проте чи можна навчитися відпускати минуле
і рухатися вперед так, щоб ці знання допомагали,
але не заважали відчувати і пробувати знову й знову».
Еллі, це неймовірно!
Чудово.
Це дуже гарна робота.
Дякую за такий відгук.
Я буду пізніше.
Алло!
Привіт! Це Еллі.
Як справи?
Усе гаразд. А в тебе?
Непогано.
Хоча ні, це не так.
Я не знаю, чому пішла не попрощавшись,
чому не відповідала на твої повідомлення.
Так, це було підло, але якщо ти ще захочеш мені написати,
даю слово, що ти отримаєш відповідь.
Але я розумію, що в тебе є купа причин, через які ти не хочеш розмовляти зі мною,
бачитися чи писати мені.
А ще я боюся, що ти будеш мене вважати нікчемною,
коли пізнаєш мене ближче.
Але зараз,
мені здається, страх пробувати – не найкраще виправдання.
А ще я думаю, що ти класний, Рорі.
І я б охоче зустрілася з тобою знову.
Це ж нічого, що я так кажу?
Слухай, а де ти?
Надворі.
А точніше?
Я під твоєю квартирою.
Це дещо дивно.
Так і планувалося. Але можу тебе зрозуміти.
Я зараз. Продовжуй говорити.
Не зупиняйся, я зараз спущуся.
Я так…
Я знайшла їх обох.
І я бачилася з ними.
-Ти жартуєш? -Ні.
Чорт! І що вони сказали?
-Вона зробила все можливе. -А він цього не знав.
-Досі не знає. -Йому треба сказати.
Я знаю! Але вони не хочуть бачити одне одного.
І чому ж тоді вона досі не закрила ту скриньку?
Це не має жодного сенсу!
А це аргумент.
Вона справді мене шукала?
Вона вам так сказала?
«Люба Дж.!
Вибач за це коротке вторгнення.
Але, як ти знаєш,
наші життєві лінії, на щастя
одного старого чоловіка,
знову перетнулися.
Протягом минулих років…
я думав про тебе так часто, що мені соромно в цьому зізнаватися.
Сумую за тобою.
Тож я ризикну востаннє,
незважаючи на хвилювання.
Парк поштарів,
п’ятниця,
14:00.
З повагою,
твій Б.»
Вона не прийде.
Але ми хоча б спробували.
Я заберу його.
Може, спробуємо заплющити очі?
Лист.
Запрошення…
втекти разом.
Почнімо все спочатку.
Мерілебон.
Я чекаю.
ПЛАТФОРМА №2
Я починаю хвилюватися.
Для цього немає причини.
Адже я вже тут.
Я встигла.
Переклад субтитрів: Олександра Бурдейна