Downloaded from YTS.MX
NETFLIX PRESENTERAR
Official YIFY movies site: YTS.MX
BASERAT PÅ MANGAN AV JIRO TANIGUCHI OCH BAKU YUMEMAKURA
Går.
Klättrar.
Klättrar mer.
Alltid högre.
Men varför?
Jag heter Fukamachi Makoto.
Jag fotar åt tidningar.
Jag följde ett japanskt team som skulle bestiga Everest från den sydvästra sidan.
Det här är baslägret. Hör ni mig?
Det här är Tanaka. Jag hör dig.
Ett stort oväder drar in. Vänd om.
Vi är snart på toppen. Vi kan inte vända nu.
Ni är för sent ute. Ovädret hinner dra in.
Vi tar risken.
Det är för riskabelt. Ni hinner inte.
Hör du mig? Tanaka?
-De kom inte upp. Det var bortkastad tid. -Vad?
-De nådde bara 8 000 meter. -Trots syrgas?
De var för dåligt förberedda för sydvästra sidan.
-Hur långt kom de? -Strax efter läger fem.
Tanaka och Goto kämpade bra, men de hann inte.
Det var för riskabelt så de fick vända om.
Räcker det till ett dubbeluppslag?
-Det här var sista gången. -Sluta gnäll! Du får se världen.
Jag ödslar min tid. Bilderna är värdelösa.
-Vi ses på redaktionen på måndag. -Jaja. Hej då.
-Fukamachi, din öl blir varm. -Okej.
-Du ligger efter. -Jag kommer.
Hej.
Journalist?
Ja.
Är du ute efter ett scoop?
Vad sägs om Mallorys kamera?
Titta.
Mallorys kamera, sa jag. Titta.
Äkta vara. Den fanns där uppe.
Känner du till historien?
Ett scoop, eller hur?
Du får ett bra pris.
Vad yrar du om?
10 000 rupier, 200 dollar. Ett kap!
Sluta!
Stackars sate.
Du går miste om nåt stort.
-Hallå… -Det här är Nepal Airlines.
Alla våra linjer är upptagna. Var snäll och ring senare.
Man kan inte lyckas varje gång.
Så är det bara.
Men jag började undra vad jag gjorde där.
-Jag skulle aldrig göra det. -Vad gjorde du med den?
Du behöver inte bli arg.
Jag kan förklara.
Sluta!
-Du! -Ge tillbaka den.
Okej, vänta.
Här.
Vänta!
Habu.
Kom igen!
Man nådde toppen av Everest 1953.
Men det var inte det första försöket.
Den 8 juni 1924, klockan 12.50,
sågs engelsmannen George Mallory och hans klättringskamrat på North Ridge.
De återvände aldrig. Ingen vet om de nådde toppen.
Men de hade med sig en kamera för att dokumentera framgången.
En Vest Pocket Autographic.
Om nån skulle hitta kameran och framkalla filmen
så skulle vi få svaret på den fråga vi så länge ställt.
Var Mallory den första personen att bestiga Everest?
Men
det fanns ett problem.
Jag sökte igenom området, frågade i affärer. Ingenting.
Han är ett spöke.
-Jag är säker på att det var han. -Habu Joji? Den Habu Joji?
Finns det en annan?
Han försvann för flera år sen. Skulle han dyka upp med Mallorys kamera?
Han var duktig. Han kan ha hittat kroppen nära toppen och tagit kameran.
Man har sökt i 70 år. Det hade varit en stor nyhet. Du vet inte om det var Habu.
-Det här då? -Många har förlorat fingrarna.
Och det kan vara vilken kamera som helst. Vest Pocket är vanlig.
Det vet du.
Nej. Varför skulle Habu ha bråkat med den där killen?
Varför frågade du inte honom?
Jag letade överallt, men det är Katmandu.
Jag tar den här till omslaget.
Den här är inte dålig, men måste beskäras.
Om Mallory nådde toppen så skrivs historien om.
Den förste på Everest. Vi kan inte släppa det.
Jag måste hitta Habu. Folk här kände honom. De kan hjälpa till.
Hör på. Kameran är begravd i snön med Mallory.
Ingen bryr sig om Habu.
Glöm det!
Får jag ett reportage om jag framkallar bilderna?
Och en del av royalties.
Okej.
Det skulle bli svårt att hitta Habu.
Han hade ingen adress, släkt eller vänner i Japan.
-Hallå. -Hallå.
Jag heter Fukamachi Makoto. Jag är journalist.
-Jag vill prata med dig om Habu Joji. -Vem?
Habu Joji?
Men på 1960-talet var han rätt känd.
Tack vare sin snabbhet och unika stil sågs han som ett underbarn.
Först upp, vinterbestigningar, hastighetsrekord.
Han hade en lovande karriär framför sig.
Han var en av de bästa i sin generation.
Men en dag försvann han. Bara så där.
Han var borta. Vad hände?
-Ta den här väskan. -Jag tar den. Tack.
-Har nån väskan med karbinhakar? -Under sätet.
Vem har coilat repet?
Ska jag ta din ryggsäck nästa gång?
Det är lugnt.
Följ med. Det är bara en vecka. Vi ska prova nya leder.
Jag kan inte, Habu. Vi kom hem precis. Jag kan inte ta ledigt från jobbet.
Jag kan prata med din chef och säga att du är mer produktiv efter klättring.
-Troligt. -Vem vill bowla på lördag?
-Bra idé! -Jag ska krossa dig.
Bowling på lördag. Hänger ni på?
Visst. Jag är strike-kungen.
Vi ska ju springa på lördag. Du har väl inte glömt det?
Nej, självklart inte.
Förlåt, vi kan inte på lördag.
Vi har andra planer.
Jag har goda nyheter.
Har Toshiro fått sparken?
-Ska vi få en ny lastbil? -Ännu bättre. Vi ska till Nepal.
Jag har hittat en sponsor till Annapurna-expeditionen.
Men de betalar bara hälften. Ni måste stå för resten.
-Ja. -Okej.
Jag vet att inte alla har råd att åka.
Men om vi lyckas blir nästa expedition bättre finansierad.
Glöm inte att ansöka om visum före månadsskiftet.
Det är mycket som ska köpas. Vi får prata om det.
-Toshiro, du får sköta ekonomin. -Inga problem.
Jag delar ut blanketterna för tillståndet. Det tar tid, så söla inte…
De är inte skickliga nog.
De tränar för lite. De festar hela tiden.
De klättrar inte ens 50 dagar om året. Vi borde få åka. Vi är bättre!
Bara för att de kan betala.
Är det rätt?
Släng den där!
Därför har du svårt att andas på hög höjd.
Pengar, sponsorer…
Om vi var kända skulle vi ha sponsorer.
Vi skapar oss ett namn. Gör nåt som ingen har gjort.
-Är du på? -Ja. Vad har du tänkt dig?
Demonväggen.
På vintern? Är du galen? Det är omöjligt. Ingen har klarat det.
Precis.
Är du kvar än? Du är sist.
Den första vinterbestigningen av Demonväggen. Inte illa.
Har du fått reda på nåt? Några ledtrådar?
Jag ringde ambassaden.
Habu kom till Nepal för åtta år sen, men visumet gick ut.
Han gömmer sig. Han sprang när jag kände igen honom.
-Vad har det med kameran att göra? -Jag ska hitta den.
Okej.
Ha det så kul.
De som åkte till Annapurna misslyckades.
Alla klarade sig, men ingen nådde toppen.
Jag höjer mitt glas för Inoue och Habu.
-Tack. Skål. -Bravo.
Habu fick sin hämnd.
Snyggt, killar. Bra att ni räddar klubbens rykte.
Se och lär.
-Vi satte säkerheten först. -Ja, vi var proffsiga.
Men Demonväggen är otroligt, och i det vädret.
De hade bara tur.
Det var inte tur.
Vi låg i bivack och inväntade rätt tillfälle.
Solen måste smälta snön och röja leden.
Sedan en kall natt så allt blir hårt och inte rasar. Då klättrar du!
Men det började snöa på dagen. Det var tufft.
Ja, pudersnön var riktigt besvärlig.
-Vi fick lägga på ett kol. -Vi sölade inte.
Det svåraste var isfallet och överhänget.
-Ni skulle ha sett det. En barrikad! -Men jag hittade en väg.
Den var inte lätt att se, men jag tänkte inte ge upp.
Så var var du, Inoue?
Kom igen, skål.
Vänta nu.
Inoue hanterade det bra men jag var först så…
Det är som om du klättrade väggen själv.
Nej, men på sätt och vis, ja.
Habu.
Vad? Det är sant. Jag tog täten.
-Hur tänkte du? -Vad?
Var inte så hård mot dina kamrater. Hört talas om laganda?
Jag ville inte kritisera Inoue. Det är bara det…
-Du fattar väl att han är sårad? -Jag sa som det var.
Jag rår inte för om det är upprörande.
Han ser sig omkring, panikslagen.
Han hittar inte sina nycklar.
Vi letar överallt, men de låg i fickan.
Otroligt, va?
På tal om teamet, så vill Buntaro klättra med dig.
Nej, inte en chans. Han är för ung och skulle sinka mig.
Jag vet några unga klättrare som är duktiga.
En ville gå med i klubben men han hade inte åldern inne.
Vad var det han sa?
"Snälla säg ja. Låt mig gå med i klubben."
Tänk på saken. Han skulle bli överlycklig.
Det finns alltid en risk. Ni är sammanbundna.
Din kamrat är skadad eller medvetslös. Han dinglar i repet.
Det rycker tag i dig. Du är illa ute.
Vad gör du? Kapar du repet eller inte?
Bara så där? Jag vet inte.
Om du inte agerar snabbt så faller ni båda. Du måste välja.
Jag skulle inte kapa repet. Inte en chans.
Om det var du som hängde där så skulle jag inte tveka.
Jag skulle kapa repet.
Det är dumt att båda dör.
Om det var du, så skulle du väl vilja att din kamrat tänkte efter?
Nej, för det finns ingen annan lösning.
Om jag faller, tveka inte. Jag skulle förstå.
En omgång till?
Visst.
Habu?
Grattis till Demonväggen.
Hase. Hase Tsuneo.
Jaha…
Takizawapassagen förra sommaren?
Ett nytt hastighetsrekord? Bra gjort.
Jag är glad att jag såg dig. Jag är nyfiken…
Det finns inte många såna väggar, inte ens i Europa.
Hur gjorde du? Berätta.
Har du gjort en vinterbestigning?
Jag ville ta min tid.
Jag låg i bivack och väntade.
Solen måste smälta snön och röja leden.
Den sista passagen är teknisk.
Du får inte sakta ner, men du är ju snabb av dig.
Tack för tipset.
Ska du göra ett försök?
Ja, jag åker i morgon.
Bra. Med vem?
Ingen. Jag åker ensam.
Och nu, veckans sporthändelse.
Ja, och det är ingen överdrift.
Den unge och lovande klättraren, Hase Tsuneo,
har precis klättrat den beryktade Demonväggen på vintern, solo.
Ett rekord.
Demonväggen solo? Otroligt!
Vi lär få höra mycket om honom i framtiden.
Hase Tsuneo, klättraren att hålla ögonen på.
Nu basebollresultaten.
Osaka Buffaloes har kvalat in till Pacific League
genom två exceptionella slag av Sakamura, nyförvärvet…
HABU JOJI
En vecka?
Bara så där?
Är du helt galen? För att göra vadå?
Jag ska åka till bergen. Snälla.
Till bergen? Jag måste drömma.
Nej, jag behöver dig här. Glöm det.
Återgå till jobbet. Tre lastbilar ska lossas.
Jag säger upp mig.
-Säg att jag sitter i möte. -Ska bli.
Nej, jag gillade honom.
Men han var så… Hur kan jag uttrycka det?
Han visste inga gränser. Han skulle alltid klättra.
Jag fick nästan sparken på grund av honom.
Var det därför du slutade följa med?
Nej. Jag började inse nåt.
Hans klättringskamrater betydde inget. Inte jag heller.
Vi skulle bara hjälpa honom att klättra högre.
Jag ville inte tillbringa livet bakom honom, så jag slutade.
Efter det fanns det inte så många kvar som han kunde klättra med.
Herr Habu!
-Herr Habu. -Buntaro, hur är det?
Hej, Ryoko.
Jag är ledsen att han besvärar dig.
Ska du klättra Vindväggen?
Låt mig följa med. Jag gör som du säger!
Vad skulle Inoue säga om du ersatte honom?
Han kommer snart.
Jag vet att du inte har nån att klättra med. Låt mig följa med.
Du är inte redo för leden. Den är för teknisk för dig.
Jag har tränat i veckor. Jag har blivit bättre.
Greppen är knappt synliga, klippan porös. För farligt.
Gå hem. Din syster väntar på dig.
Då åker jag ensam.
Du, Buntaro!
Har du klättrat en vägg?
Du har ett grepp till höger. Högre!
Så där ja!
Fortsätt så.
Du blir bättre.
-Tack, herr Habu. -Jag menar det.
Du gjorde det bra. Det var inte lätt.
Jag har en bra lärare.
Jag kan klättra var som helst med dig.
Alperna, till och med Himalaya!
Vi kan bestiga Everest tillsammans!
Vi måste klara det här överhänget först.
Vi får inte söla om vi ska hinna hem. Du är för ung för bivack.
Snyggt. Det värsta är gjort.
Jag fick med mig alla utom två. Förlåt.
Vi har så det räcker.
Det är en liten lutning till, sen blir det lättare.
Vill du ta en paus?
Nej, det är lugnt. Vi får vila efteråt.
Okej, vi fortsätter.
Här.
Ge mig lite rep!
Buntaro!
Buntaro, hör du mig?
Buntaro, svara!
Jag är här!
Är du skadad?
Mitt ben!
Når du väggen?
Förlåt, Habu! Jag är ledsen.
Kan du nå väggen?
Nej. Den är för långt bort!
Okej. Kan du klättra upp igen med en Prusikknop?
Så där.
Det är okej. Vi är båda säkrade.
Buntaro! Hör du mig?
Ja!
Förlåt.
Det är mitt fel.
Jag ska försöka dra upp dig!
Repet slits sönder mot stenen.
Om jag fortsätter så går det av.
Förlåt! Jag var inte bra nog!
Prata inte strunt! Du är jätteduktig!
Vi hittar en lösning. Du ska få se.
När detta är över drar vi till Alperna.
Tillsammans.
Ja, vi ska åka.
Ja, det ska vi.
Jag lovar.
Förlåt mig, Buntaro.
Förlåt mig.
Buntaro!
Nej!
Buntaro!
Följ med oss.
Inget namn, bara pengar.
-Jag visste att det var han. -Han kände sig skyldig.
För vadå? Min brors död?
Jag ville att han skulle göra det.
Det var enklare så, men jag insåg att det inte var nåns fel.
Han propsade på att följa med. Man kan inte hindra nån att göra det de vill.
Även om det är vansinnigt och farligt.
Han var fascinerad av Habu.
Han ville göra allt han gjorde. Han var faktiskt som han.
Han ville alltid klättra högre, men varför?
Breven damp ner i några år efteråt.
Först från Japan, sen från Nepal. Men nu inget på tre år.
Nepal? Har du en adress? Nåt som kan hjälpa mig att hitta honom?
Aldrig en adress, ett meddelande eller en namnteckning.
Jag kan tyvärr inte hjälpa dig.
Då så…
Förresten så sa du aldrig varför du letar efter Habu? En artikel?
Han kanske kan ge oss viktig information om…
Vadå?
Du vet väl att Everest bestegs 1953?
Nej.
Det finns en annan bergsklättrare som kan ha…
Glöm det.
Jag hoppas du hittar vad du letar efter. Adjö.
Det hoppas jag med.
Just det.
Det fanns ett meddelande i det sista brevet.
Han sa att han inte kunde skicka pengar från den plats han skulle åka till
och att han var ledsen för det.
På den tiden var en av de största utmaningarna inom bergsklättring
att bestiga de tre största nordsidorna i Alperna på vintern, solo.
Eiger,
Matterhorn
och Grand Jorasses.
Den berömda vintertrippeln.
Habu hade rest till Europa för att anta utmaningen, men han var inte ensam.
Hase Tsuneo var också där.
Den här gången hade Habu ett försprång över sin rival.
Efter två toppar
var han på Walker Spur och hade segern inom räckhåll.
Hallå! Finns det nån här?
Hallå!
Kom och hämta mig!
Habu?
Herr Habu?
Låt mig följa med.
Nej, du är inte verklig.
Låt mig följa med.
-Jag är ledsen. -Snälla.
Jag är ledsen.
-Ska vi inte åka till Alperna? -Nej!
Nej! Försvinn!
Kom igen, Habu!
Hallå! Habu!
När bergsräddningen anlände
hade Habu tillbringat tre dygn och fem timmar på väggen.
Kylan hade dödat de flesta för länge sen, men inte Habu.
Hases team upptäckte honom när de var ute och rekade.
Han räddades av sin rival. Ironiskt, eller hur?
Habu förlorade, men det var ett mirakel att han levde.
HASE TSUNEO VINNER ALLT
KLÄTTERBUTIK
Nu till bergsbestigningens värld.
Tragedi på Everest i går.
Den japanska bergsklättraren, Hase Tsuneo,
dog i en fruktansvärd lavin
under en solobestigning från den sydvästra sidan.
Efter flera timmars sökande hittade räddningsteamet hans livlösa kropp
på mer än 6 000 meters höjd i den västra dalen,
vars öknamn, Tystnadens dal, är tragiskt träffande i dag.
Det förändrade ingenting för honom. Tävlingen var inte över.
Han skulle klara den sydvästra sidan.
-På allvar? Ingen klarar den på vintern. -Han gör det.
Kanske, men det har han inte.
Och du har inte hittat kameran.
Han är inte typen som ger upp.
Han är för gammal nu och ingen skulle sponsra honom.
Jag ringde Katmandu turistbyrå. De utfärdar tillstånden.
-Habu ansökte för tre år sen. -För sydvästra?
Jag vet inte, men ansökan nekades.
De förbjöd honom att göra nåt så farligt.
-Vad sysslar du med? -Vad?
Ingen har sett dig.
Du har grävt ner dig i dina dokument och ringer hit och dit.
Du vet allt om honom, men du hittar honom aldrig.
-Han måste vara nånstans. -Du har inga ledtrådar.
Gör mig en tjänst. Glöm Habu och den där kameran.
Håll dig till det du kan, att ta bra bilder.
Det är vad folk vill.
Hallå?
Ja, det är jag.
Visst. Jag kommer dit i morgon.
Var min berättelse så spännande?
Du berättade så bra.
Nej, jag hittade Habus sista brev. Det med meddelandet.
Jag hade visst behållit den. Och…
-Har du en adress? -Nej, men jag la märke till nåt.
Titta.
De andra breven var från Katmandu, men inte det här.
Jag tänkte att du ville veta det.
Namche Bazar.
Känner du till det?
Det är den sista byn före Everest.
Han kanske är kvar där, tre år senare.
För att nå Everest måste man vandra en vecka genom Khumbu-dalen.
Sherpa-landet.
Habu hade försvunnit. Ingen visste vad som hänt honom.
Men om han fortfarande var i området skulle jag hitta honom.
Är det nån där?
Hallå! Är det nån där?
Vad gör du?
Hej, jag är journalist. Jag jobbar för en japansk tidning.
Jag heter Fukamachi.
-Försvinn, Fukamachi. -Jag blir inte här länge.
-Jag vill ställa några frågor… -Jag har inget att säga.
Jag såg dig i Katmandu.
Kameran är en Vest Pocket. Hittade du den på Everest?
-För det betyder… -Vad? Lämna mig i fred.
I vinter planerar du att bestiga Everest från sydvästra sidan.
Jag vill bara fota. Låt mig följa med. Jag håller mig i bakgrunden.
Du kommer inte ens att se mig. Jag tar bara bilder.
Om du gör det solo och lyckas så får ingen veta det. Är det vad du vill?
Du behöver bildbevis.
Du behöver mig.
Jag behöver ingen. Stick nu.
Låt mig följa med. Jag gör som du säger!
Du är för sent ute. Jag slutade för länge sen. Det är över.
Nej, vänta. Låt bli.
-Det är över. Förstått? Stick! -Men…
Okej.
Du klättrar fortfarande.
Du kan inte stoppa mig. Jag hänger på ändå.
Jag ska vänta på dig i baslägret i vinter.
Bergsklättring var länge en tävling om att klättra högst.
När toppen är nådd så tror man kanske att tävlingen är över.
Det fungerar inte så.
Man hittar alltid nya utmaningar.
Om inte högre så söker man den svåraste leden,
klättrar snabbare, solo eller utan syrgas.
Det tar aldrig slut.
Everest bestegs 1953 från Nepal,
utan syrgas 1978,
och två år senare solo via Norton Couloir.
Vintern 1985 tog sig Hase an den farliga sydvästra sidan.
Han återvände aldrig.
Den sydvästra sidan förblir obesegrad vintertid.
Habu skulle tackla den ensam, utan syrgas.
En bedrift jag absolut inte ville missa.
-Vad är väderprognosen? -Vi måste vänta.
Vinden gör så att molnen samlas på topparna.
Det snöar snart igen.
Vi kan inte ge oss av på tre-fyra dagar.
Och en dag till för att det ska stabiliseras. Vi väntar.
Hur lång tid tar bestigningen? En vecka?
-Tre nätter och fyra dagar. -Är det möjligt?
Det är det enda sättet.
Känner du till reglerna för soloklättring? Ingen kommunikation, inga ingripanden.
Du tar dina bilder. Det är allt. Om jag är i knipa, låt mig vara.
Om du är i knipa räkna inte med mig. Förstått?
Ja.
Okej, god natt.
Var inte för snabb att döma honom.
Han har snart varit här i åtta år.
Han har förberett sig i åtta år. Det är allt han lever för. Det betyder allt.
Han låter ingen stå i vägen.
-Jag avser inte att… -Jag vet.
Det är bra att du är här.
Han erkänner det aldrig, men han behöver dina bilder om han lyckas.
Men du är inte som han.
Dina gränser är inte hans gränser. Följ honom inte till varje pris.
Om du inte kan fortsätta, vänd om.
Från 7 500 meter får du huvudvärk av syrebristen,
och du får svårt att fortsätta.
Det är normalt.
Vid 8 000 meter är du i dödszonen.
Kroppen klarar inte den höjden.
Du måste vara snabb, annars kommer du inte tillbaka.
Förstått?
Jag förstår.
Är du redo?
Du, då?
Jag tror det.
Det du gör är riskabelt.
Det vore ingen vits annars.
Varför gör du det? Hase är död, tävlingen är över.
Varför propsar du på att följa med?
För några bilder i en tidning? För att sälja en artikel? Varför?
Det är så mycket mer.
När man får smak för det så kvittar allt annat.
Så är det.
Hittade du kameran här?
Fanns den på Everest? Är det verkligen den kameran…
Dina frågor gör mig förbannad. Det är ingens kamera.
Packa ryggsäcken. Vi går i morgon.
Kom igen.
Habu.
Åh nej.
Kom igen.
Hur mår du, Habu? Sovit gott?
Jag mår bra. Det var en lugn natt.
Du hade tur. Det stormade här.
-Håller du tidsplanen? -Jag går klockan 06 som planerat.
Om vädret håller i sig klarar jag Warship Rock och är vid Grey Tower i kväll.
Okej. Meddela eventuella ändringar. Lycka till.
Habu, hör du mig?
Jag hör dig. Vad är det?
Vädret slår om.
Ett oväder drar in från söder med stormbyar på 200 km/h.
-Det är på väg mot dig. Vänd om. -Uppfattat.
Fan!
Kom igen!
Fukamachi!
Fukamachi! Vakna!
Hur mår du? Tror du att du kan klättra?
-Lämna mig. -Bråka inte. Ta av dig ryggsäcken.
-Nej! -Ge mig din yxa. Den är i vägen.
Ta av dig stegjärnen och låt mig fixa det här!
Sluta! Du klarar det inte. Vi båda fastnar här!
Håll i dig. Det här går bra.
Drick.
Förlåt, det är mitt fel.
Drick. Du måste få i dig vätska.
Varför räddade du mig?
Vi sa inga ingripanden.
Du är inte räddad. Du måste fortfarande ta dig ner.
Om det inte lättar blir det svårt.
Så det är över?
Vi tappade för mycket tid. Tidsluckan var för liten.
Enda vägen är gula bandet.
Nej. Den är för exponerad så här års.
Och berget är poröst. Du har inte tillräckligt med rep. Det är…
Omöjligt.
Vi ger oss här.
Dra in benen.
Jag hittade den där uppe. Nära kammen.
Kameran.
Jag gjorde flera försök från sydväst, men gick alltid bet.
Förra vintern var vädret för dåligt. Efter Grey Tower var jag vilse.
Toppen var så nära, men jag hittade ingen led.
Jag var utmattad. Jag försökte ta skydd nånstans.
Han var där.
Tror du att han…
Nådde toppen? Du blir besviken.
Han sågs sista gången på 8 700 meters höjd.
Jag hittade honom lite högre upp. Osäkert om han var på väg upp eller ner.
Det kanske bilderna avslöjar.
Än sen?
Tack.
Ska vi gå?
Var försiktig.
Ovädret kanske kommer tillbaka. Vindarna kan öka efter Norton Couloir.
Jag är inte där.
Du ska väl inte…
Du måste nå dalen vid tolv. Ta det inte för lugnt.
Är du okej?
Jag är okej. Är Habu tillbaka?
Inte än.
Kom han upp?
Jag vet inte. Vår sista radiokontakt var i går morse.
Han skulle göra ett toppförsök. Han lät okej. Inget sen dess.
Det är nåt som är fel.
Han kan vara fast i ovädret. Vi måste vänta.
En dag till.
Bara en.
Det är lönlöst. Det är över.
Kom nu.
Han bad mig ge dig den här.
Om du läser det här så kom jag inte tillbaka.
Behåll kameran.
Den kanske berättar vad du vill veta om Mallory
så du kan färdigställa ditt arbete.
Men om du undrar varför han gjorde det,
varför jag gör det här,
så hittar du inte svaret där.
Men du måste ha en aning.
Det som förde dig hit är samma sak som får mig att klättra.
Jag vet inte vad det är.
Jag slutade fråga när jag insåg att jag inte kunde leva utan det.
Somliga söker meningen med livet. Inte jag.
Att klättra är det enda som får mig att känna mig levande.
Så jag gjorde det in i det sista.
Jag ångrar ingenting.
Habu hade rätt.
Jag hade svaret på Mallory-gåtan men ändå räckte det inte.
Varför klättra ännu högre?
Att vara först?
Varför riskera döden? Varför göra nåt så meningslöst?
Nu vet jag varför.
Det måste inte finnas ett skäl.
För vissa är bergen inte ett mål, utan en väg.
Och toppen, ett steg.
Och väl där så kan vi bara fortsätta.
Undertexter: Susanna Wikman