Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
MUSIIKKI KOVERTAA TAIVAAN ... BAUDELAIRE
I've Got A Secret, sponsorina Winston.
Amerikan myydyin, parhaalta maistuva filtterisavuke.
Winston maistuu hyvältä kuten savukkeen pitäisi.
Kyllä, Winston-filtterisavukkeet -
tarjoavat Amerikan suosituimman paneeliohjelman, I've Got A Secret.
Paneeli, ilmiselväksi osoittautuvista syistä -
tämä herra vierelläni tunnetaan herra X:nä.
Kerron kuitenkin, että hän on Walesista.
Hän on walesilainen ja myös muusikko.
Palaamme 20 sekunnin päästä.
Kuinka paljon heroiinia ostat joka päivä?
29 grammaa, neljä tai viisi dollaria...
Levittown, USA. Tarkoin suunniteltu yht...
Texasin Dallasista ilmeisesti virallinen uutinen, presidentti Kennedy...
Yksi, kaksi, kolme.
Tämä on John Cale, säveltäjämuusikko,
joka esiintyi viime viikolla kaikkien aikojen konsertissa.
Mikä siinä oli epätavallista?
Esitys kesti 18 tuntia.
Osaako kukaan arvata hra Schenzerin salaisuutta?
Hän oli yleisöstä ainoa, joka kesti täydet 18 tuntia.
Miksi hän tekee tämän?
Miksi soittaminen kesti 18 tuntia ja 40 minuuttia?
Säveltäjä Erik Satien ohjeissa tässä -
lukee, että tämä osa -
täytyy toistaa 840 kertaa.
Mikä saa käskemään soittaa sen 840 kertaa,
jotta se on valmis? -Ei aavistustakaan.
"Tunnen olevani elokuvateatterissa.
Valon pitkä käsivarsi halkaisee pimeyden ja pyörii."
LOU REEDIN ÄÄNI
"Tuijotan valkokangasta.
Otot ovat täynnä pisteitä ja juovia.
Olen tuntematon ja olen unohtanut itseni.
Niin käy aina elokuvissa.
Ne ovat, kuten sanotaan, huumetta."
Muutimme Long Islandista, kun olin neljä. Lou oli siis yhdeksän.
MERRILL REED WEINERIN ÄÄNI
Asuimme esikaupungissa, Freeportissa.
Siirtyminen Brooklynista tähän eristettyyn esikaupunkiyhteisöön -
oli vaikea muutos hänelle.
Äitini oli kotiäiti.
Isäni halusi olla romaanikirjailija.
Mummini sanoi: "Ei, sinusta tulee kirjanpitäjä."
Niin siis tapahtui.
Jos etsi tyypillistä...
ALLAN HYMANIN ÄÄNI
...1950-luvun perhettä, jossa isä tiesi parhaiten,
hän ei ollut juuri tekemisissä isänsä kanssa. Isä teki töitä.
Hänen kanssaan ei heitelty palloa ulkona.
En tiedä, mitä isä halusi Loulta.
Ehkä isä luuli, että Lou johtaisi yritystä.
Epäilemättä isä halusi, että teen oikein hyvää kanakeittoa.
Ei käyty paljon sirkuksessa tai muse...
Ei mitään sellaista.
Alussa harjoittelin klassista pianoa.
LOU REEDIN ÄÄNI
Tartuin kitaraan 10- tai 11-vuotiaana. Kävin yhdellä tunnilla.
Toin "Blue Suede Shoes" -kappaleen ja sanoin: "Opeta soittamaan tämä."
Eivät he olleet sitä varten.
Musiikkituntini loppuivat siihen,
joten opettelin kitaran soittamalla levyjen mukana.
Doo-wop. Paragons, Jesters, Diablos.
Ja rockabilly.
Lou sanoi aina -
jo hyvin varhain haluavansa lopulta rokkitähdeksi.
Se tapahtui lukiossa.
Tein 14-vuotiaana ensimmäisen levyni "Leave Her for Me".
Lopullinen pettymys oli,
kun Murray the K:n piti soittaa sitä radiossa,
ja hän oli sairas.
Paul Sherman soitti sen hänen sijaansa, ja olin täysin musertunut.
Istuimme radion ääressä.
Ja saimme rojaltia 2,79 dollaria,
mikä oli paljon enemmän kuin ansaitsin Velvet Undergroundista.
Oli paikka nimeltä Hayloft, ja hän kävi siellä yksin soittamassa.
Se tunnettiin homojen yökerhona.
Kysyin kerran, miksi hän halusi soittaa homojen yökerhoissa.
Hän sanoi, että he olivat siistiä porukkaa.
Bändi varasi keikkoja kaupungissa.
Hän oli yhä lukiossa.
Se aiheutti ehdottomasti vaikeuksia kotonani.
Asuimme mummini talossa.
Mummini oli läpikotaisin kansallismielinen.
Hän ei pitänyt siitä, että äitini nai englantilaisen...
JOHN CALEN ÄÄNI
...eikä puhunut kymriä.
Mies oli lisäksi hiilikaivostyöntekijä.
Mummi käytti vuosia, etteivät lapset alkaisi alalle.
Hän varmisti, että kaikki hänen poikansa ja äitini opiskelivat.
Kun he menivät naimisiin ja isäni muutti taloon,
mummi kielsi englannin puhumisen kotona.
Ennen kuin opin englantia koulussa seitsenvuotiaana -
en voinut puhua isäni kanssa.
Antipatia, jota sain mummiltani,
oli oikeasti jonkinlaista vihaa.
Hieman synkkää.
Äiti opetti minulle pianoa hetken,
kunnes pääsin tiettyyn vaiheeseen ja hän ohjasi minut toiselle opettajalle.
Hän piti homman kasassa minulle. Olin ehkä kuusi- tai seitsenvuotias.
Radio mahdollisti elämän mielikuvituksessa.
Siihen mennessä olin keksinyt, että saatoin käyttää radiota -
valitsemalla ulkomaisia lähetyksiä.
Kuunnella Suisse Romandea ja Radio Moskovaa.
Yläkoulussa oli orkesteri, ja halusin soittaa.
Etsin viulua, eikä niitä ollut.
Alttoviulu oli, joten sain sen.
Heillä oli Bachin sävellyksiä, sellosävellyksiä alttoviululle.
Se oli tosi hyvä. Niistä sai kokemusta.
Sitten olivat Paganinin kapriisit.
Hämmästytin opettajani -
sanomalla opettelevani Paganinin kapriisit.
Äitini rinnat leikattiin.
Hän katosi eristyssairaalaan,
jossa oli kahdeksan metriä korkeat muurit ulkona.
Isä nosti minut ylös ja piteli minua.
Äiti katosi.
Asiat alkoivat lähteä käsistä.
Olin omillani.
Isä kävi edelleen töissä. Tunsin olevani eristyksissä.
En voinut puhua isälle asioista.
En voinut puhua äidille asioista.
Minua käytettiin hyväksi, ja en tiennyt, mitä tehdä sen suhteen.
Muistin erään kappaleen alun -
mutten sen loppua.
Minun täytyi improvisoida loppu.
Onnistuin siinä aika hyvin.
Sain luotua siihen kaaren ja selvisin siitä.
Kun tulin huoneesta, olin ensin peloissani.
En tiennyt, mitä hittoa tapahtuisi, mutta se tapahtui.
Tapahtumahetkellä -
oli vaikutusta hyvin varhain siihen, miten selvitä ongelmasta.
Tulevan pelkääminen ei ole ongelma.
Se oli improvisaation syntymä.
Hitaasti alettiin keskittyä suunnitelmiini.
Luulin tehneeni käytännöllisen ratkaisun.
Ajattelin haluavani kapellimestariksi.
Lisäksi oli selvää, että piti päästä pois kotiseudulta.
Siellä ei ollut mitään. Halusin epätoivoisesti pois.
Mutta ilman sitä kertaa, kun pelästyin oikein kunnolla -
ja minun täytyi esiintyä ja viedä asia elegantisti loppuun...
Siitä oli paljon hyötyä.
New Yorkista tuli sodan aikana artistien pakopaikka.
JONAS MEKASIN ÄÄNI
New Yorkissa siis tapasivat -
Pariisin ja Berliinin älykkäimmät taiteilijat.
New York 50-luvun lopulla, ja nyt alkoi 60-luku.
Kun ranskalaisen elokuvan uudella aallolla oli Cinémathèque Française,
meillä oli 42nd Street.
Kävimme siellä joka ilta.
Siellä oli ehkä 15... Ei, ehkä 20 elokuvateatteria.
Siihen aikaan kaikki taide -
ja elämäntyylit alkoivat muuttua.
Se huipentui 60-luvulla.
Emme kuulu alakulttuuriin tai vastakulttuuriin. Me olemme kulttuuri!
Maalarit, muusikot, elokuvantekijät.
Heitä ei niinkään kiinnostanut tarinallinen kerronta.
Elokuvan runollinen puoli toi sen muiden taiteiden tasolle.
Tammikuusta -62 lähtien -
studiostani Film-Makers' Cooperativesta -
tuli kaikkien elokuvantekijöiden kohtauspaikka.
Joka ilta esitettiin elokuvia.
Ja Andyllä oli tapana hengailla siellä.
Mutten tiennyt, että hän oli Andy.
Hän istui katsomossa muiden kanssa.
Siellä hän tapasi alkuaikojensa superstarat,
kuten Mario Montezin, Jack Smithin ja Gerard Malangan.
Se oli Andyn elokuvakoulu.
Kun pääsin Goldsmithsiin,
se oli todella vapaa koulutuslaitos.
Kävin alttoviulutunneilla ja sävellystunneilla Humphrey Searlen kanssa.
Hän ymmärsi Cagea ja ihmisiä, joihin paneuduin.
John Cage ja "Water Walk".
John Cage oli johtava avantgarde-henkilö -
musiikissa New Yorkissa ja Amerikassa.
Mutta luulen, että La Monte valmistautui ottamaan ohjat.
Sain Bernstein-stipendin. He maksoivat matkani ja kaikkea.
Tilanne oli sellainen, että rva Koussevitzky oli yhä elossa.
Hän järjesti iltapäiväkonsertteja oppilaille.
En saanut esiintyä, koska ne olivat liian väkivaltaisia.
Pyysin ohjelman johtajalta Harry Krautilta. Hän kysyi väkivaltaisuudesta.
Suurin osa kappaletta oli pianon sisällä.
Siinä lyötiin pianon sisustaa.
Sitten otin kirveen.
Yksi ihmisistä eturivissä nousi ylös ja juoksi ulos.
Hän oli rva Koussevitzky. Hän kyynelehti.
Sanoin: "Vau, olen todella pahoillani, että..."
Hän oli tolaltaan, mutta ei hätää.
Veimme hänet cocktaileille. Hän oli kunnossa.
Silloin olin tavannut Cornelius Cardew'n, ja me hengailimme.
Hän ymmärsi, mistä minä puhuin.
Cornelius oli tavannut La Monten.
La Monte Young oli seuraavana vuorossa ottamaan ohjat John Cagelta.
Tanglewoodiin pääsemällä pääsin La Monten luo.
Oli tapahtunut romahdus.
Se ei ollut enää musiikkia.
Ensi viikkoon. Pärjäilkää.
La Monten tavattua se oli ohi.
Kaikki halusivat tehdä jotain räväkkää, ja katsokaa minua.
Minun tarkoitukseni oli viedä kuulijat korkealle henkiselle tasolle.
Minua ennen kukaan ei ollut kirjoittanut kappaletta,
joka koostui pitkistä, jatkuvista sävelistä
John oli walesilainen.
Hän kirjoitti meille kirjeen...
Walesista. Tai ehkä Lontoosta. -Tai jostain Britanniasta.
Jostain Britanniasta.
Hän halusi tulla opiskelemaan. -Niin.
Annoimme kai luvan. -Toki.
Tulin New Yorkiin vasta vuonna 1963.
Olin siellä ensi kertaa, ja minua kauhistutti. Se oli...
Höyryä nousi katukäytävistä.
"Hittolainen. Paikka on saastainen."
JÄSENKORTTI - KEVÄT 1957
La Monten monotoniat ja kaikki olivat rauhoittavia.
Palasimme musiikissa -
keskittymään siihen, mitä kuulemme.
Kuulimme monotoniaa, mutta oikeasti opiskelimme luonnollista harmoniaa.
Sain puhelun Loulta. Hän kertoi olevansa masentunut.
ALLAN HYMANIN ÄÄNI
Hän sanoi saavansa hoitoa.
Hän luuli, että vanhemmat yrittivät saada sähköiskuilla hänet heteroksi.
En uskonut sanaakaan, koska tunsin hänen vanhempansa.
Haluaako sanoa vai ei:
"Oliko hän kliinisesti masentunut? Käyttikö hän valtavasti lääkkeitä?"
Aikakauden ilmapiiri ei auttanut.
Siihen aikaan saatavilla oleva apu oli surkeaa.
Kun siis kysyt Lousta siihen aikaan, minä suutun väärinkäsityksistä.
Ja koska se ei hyödytä häntä eikä vanhempiani.
On liian yksinkertaistettua kuvitella, että on olemassa helppo selitys.
Hän aikoi käydä NYU:ta.
Hän selvisi puolitoista lukukautta.
Hän soitti minulle ja sanoi siirtyvänsä Syracuseen.
Kun hän meni sinne, hän oli aivan eri henkilö.
Juro ja vihamielinen.
Hän kapinoi käytännössä kaikkea vastaan.
Minun oli vaikea ymmärtää häntä.
Poltimme pilveä ja jammailimme.
Soitimme Ray Charlesia, Frankie Lymonia välillä. Soitimme...
Soitimme oppilaskunnissa ja baareissa.
LOU REEDIN ÄÄNI
Olimme huonoja, joten jouduimme vaihtamaan nimeämme paljon,
koska meitä ei palkattu kahdesti.
Välillä soitin myöhässä tai väärässä tahdissa.
Hän raivostui.
Hän kääntyi ympäri ja iski lautasta.
Hän oli täysin kärsimätön.
Kuka tahansa, joka ei ollut täydellinen ja täysin tahdissa.
Meillä oli keikka St. Lawrencen yliopistossa -
veneellä Saint Lawrence -joella.
Lou sanoi: "En soita veneellä." Sanoin: "Meidän on pakko. Kunhan..."
Hän sanoi: "En soita." Pum!
Hän löi kätensä oven lasin läpi, ja käsi repeytyi.
Hänet piti viedä sairaalaan. Hän sai tikkejä.
Muistaakseni se oli hänen oikea kätensä. Hän sanoi: "Haista paska. En voi soittaa."
Sanoin: "Voit laulaa. Olet paska kitaristi,
joten osuutesi hoidetaan."
Niin me teimme.
Hän oli monin tavoin kuin kolmevuotias.
Teimme demolevyn nimeltä "Your Love".
Menimme kaupunkiin tapaamaan -
tyyppiä, joka piti joistakin Loun demonauhoista.
Hän kääntyi Loun puoleen ja sanoi:
"Mitä haluat tehdä? Mitä haluat saavuttaa?"
Lou sanoi: "Haluan olla rikas ja rokkistara.
Minusta tulee rikas ja rokkistara, hoidit musiikkiani tai et."
Hänen olonsa ei ollut mukava useimmissa paikoissa.
Jos hänen olonsa ei ollut mukava,
hän hyödynsi tunnettaan ja sai muillekin epämukavan olon.
Hän sai siitä lohtua.
En tiedä miksi, mutta hän oli kamalan epävarma.
Hän oli epävarma koko elämänsä ajan.
Hän oli aina kovin vihainen, jos hänet torjuttiin,
joten hän katkaisi ystävyyden ensin.
Musiikin synkässä kirkossa Joka ei ikinä ole yksin maata eikä merta
Vaan kukkii mielessä
DELMORE SCHWARTZIN ÄÄNI
Liikkeen ja toiminnan kuviot Saattomusiikin sarjat
Liikkuvat varmuuden majesteettisuudella
Avaamaan avaamattomat verhot...
Silloin hän hengaili Delmoren kanssa.
Ihailin eniten Delmore Schwartzia.
Opiskelimme runoutta yhdessä, mutta oli muutakin.
Hämmästyttäviä pikku esseitä ja novelleja.
Hämmästyin, että joku pystyi siihen niin yksinkertaisella arkikielellä.
Delmore Schwartzista Loulla oli valtavasti kykyjä.
Itse asiassa hän sai julkaistua useita Loun runoja Evergreen Review'ssa.
Loun runoissa oli vahva homoteema.
Kovin synkkä homoteema.
Ajatus miesten tapaamisesta julkisissa käymälöissä,
seksistä miehen kanssa urinaalin lähellä ja sen runoksi taivuttaminen.
Kun luin yhden niistä runoista,
sanoin hänelle: "Lou, mitä vittua?"
"Mistä tämä halventava ajatus seksistä tulee?"
Hän sanoi: "Jos se ei ole synkkää eikä halventavaa, se ei ole seksikästä."
Hän sanoi: "Et voisi ymmärtää sitä. Sinusta on tulossa republikaani."
Varmaankin kiitospäivänä tai jouluna menimme Hayloftiin.
En muista muuta kuin että se oli homobaari.
Siellä oli Action-niminen tyttö. Lou yritti saada meidät yhteen.
Sanoin: "En ole lesbo. En halua olla lesbo.
En halua kokeilla. Ei kiinnosta."
Hän sanoi: "Menkää tanssimaan", joten suostuin siihen.
Hän vei minut sinne näyttääkseen, missä oli ja mitä teki.
Kysyttiin: "Mikset välittänyt siitä?
Miten voit olla yhdessä, jos hän on miehen kanssa?"
Sanoin, ettei se liity minuun.
En ole mustasukkainen. Se ei häirinnyt minua.
Paljon kamalampaa oli ajaa Manhattanille, Harlemiin,
hakemaan kai heroiinia.
Menimme 125thin ja Saint Nicholasin kulmaan.
Nousimme kerrostaloon.
Hän vei minut mielellään paikkaan, joka ei ollut turvallinen.
Hän vain loi tapahtuman,
josta hän voisi kirjoittaa.
Hän kirjoitti aina.
Hän kirjoitti aina joko tarinaa tai kappaleen sanoja.
Hän teki aina selväksi, ettei ollut eroa -
kirjan kirjoittajalla ja sanoitusten kirjoittajalla.
Seitsemäntoista Voznesenskia valittavat ja ovat silti äänettömiä.
Huutoni on revitty -
kilometrien mittaiseen magneettinauhaan ja loputtomaan punaiseen kieleen.
Kun olin collegessa, Ginsberg vaikutti minuun paljon.
Huuto, Kaddish.
Burroughsin Alaston lounas.
Hubert Selby Juniorin Pääteasema Brooklyn.
Ajattelin: "Sitä haluan tehdä mutta rummulla ja kitaralla."
Siispä: "En tiedä, minne menen
Yritän valtakuntaan, jos pystyn
Koska saan siitä miehekkään olon
Kun pistän piikin suoneeni
Kaikki, tiedäthän, asiat Eivät ole aivan samanlaisia
Kun huume kolahtaa Ja tunnen olevani Jeesuksen poika
Ja en kai vain tiedä En kai vain tiedä."
Ei kai ole koskaan ollut ongelmaa -
ihmiskäytöksessä tai huonossa käytöksessä, joka on ollut luonamme niin pitkään -
tai ymmärretty niin vähän kuin homoseksuaalisuus.
Mikä on mielestäsi vakavin seksirikos?
Rikos luontoa vastaan.
Mitä rangaistuksia siitä saa?
Maksimirangaistus on 20 vuotta vankilaa.
Meidät pidätettiin baareissa olosta.
Entä sitten? Se kuului asiaan.
SAN REMO -KAHVILA
Oli San Remo -niminen baari, jossa kaikki vaikuttivat homoilta,
erittäin fiksuilta ja tai luovilta.
He olivatkin Edward Albee, Andy Warhol ja Jasper Johns,
ja sen keskellä oli räjähtävä taidemaailma.
Rahaa juhlia ja valtaa.
Elokuva kasvoi räjähdysmäisesti.
New Yorkin elokuvafestivaali, Lincoln Center,
kaikki se tapahtui 60-luvun puolivälissä.
Ja se oli kohtuutonta, liioitellun campia.
Campilla leikiteltiin,
kuten Jack Smith teki.
ALKUVUODESTA 1964
Oli erittäin ylistimuloitu ilta -
maailman tuhon aattona.
JOHN CALE MUUTTI SÄVELTÄJÄ TONY CONRADIN LUO LUDLOW STREET 56:EEN.
Ja Ludlow Street 56:ssa minä, Jack Smith, tapasin Angusin ja Tonyn.
MYÖS ELOKUVANTEKIJÄ JACK SMITH ASUI SIELLÄ MUIDEN ARTISTIEN JA MUUSIKKOJEN KANSSA.
Tony Conrad hankki asunnon...
HENRY FLYNTIN ÄÄNI
...Ludlow Street 56:ssa, josta tuli tosi tärkeä.
En halunnut tukea talouselämää...
TONY CONRAD
...joten asuin asunnossa, joka maksoi 25,44 dollaria kuussa.
Kun alueelle tuli, se loi oudon muutoksen -
Lower East Siden dokumentaarisen avantgarde-elämäntyylin -
ja virallisen taidepiirin välillä, josta tuli Soho.
Jack kai muutti hänen luokseen.
Heidän naapureinaan olivat Piero Heliczer ja tämän vaimo Kate.
Sitten Angus MacLise palasi New Yorkiin -
ja päätyi kolmanteen asuntoon Ludlow 56:n samassa kerroksessa.
Myös Mario Montez asui siinä rakennuksessa.
John Cale muutti Tonyn luo.
Ludlow Streetin ydinporukasta...
AMY TAUBININ ÄÄNI
...tuli Dream Syndicate La Monte Youngin kanssa.
La Monte, Marian, Tony ja minä -
teimme tätä puolitoista tuntia joka päivä puolitoista vuotta.
Pidin monotonian. Se oli oppi,
ja se avasi silmämme monille mahdollisuuksille.
Joka taajuus hahmotetaan...
LA MONTE YOUNGIN ÄÄNI
...aivokuoren eri osassa.
Kun asettaa ryhmän taajuuksia, joita toistetaan yhä uudestaan,
se luo psykologisen tilan, joka voi olla hyvin vahva ja syvällinen.
Harmonisissa sarjoissa voi kuulla yksityiskohtia,
jotka ovat erityisen kauniita ja epätavallisia.
Ja sitä alkaa tajuta,
että äänessä on uusia paikkoja, että voi löytää kodin.
Meidän ei tarvinnut huolehtia: "Anna A. Aletaan..." Ei.
Selvitimme, että vakain vehje, johon saatoimme virittäytyä,
oli jääkaapin 60 hertsin hurina,
koska se oli meille länsimaisen sivilisaation monotoninen ääni.
Siispä perusta, eli sävellaji, jossa olemme,
jos käytämme kolmatta harmoniaa 60 hertsinä, on 10 hertsiä.
Ja kappas vain, kymmenen hertsiä on aivojen alfarytmi, kun nukkuu.
Yhtäkkiä siinä oli tarina.
Dream Syndicatessa mielenkiintoista oli tietenkin minimalistinen musiikki.
Täysi sävelasteikko, pidä yksi sävel -
ja kuuntele sen kaikkia sävelkulkuja.
La Monte Young venytti yhden sävelen neljään tuntiin.
Kävin Andyn kanssa yhdessä hänen esityksessään.
Olin käynyt Factoryssa ja nähnyt Warholin Kiss -elokuvan.
Ei ollut tekstejä.
AMY TAUBININ ÄÄNI
En tiennyt sen tekijää.
Se oli viikoittainen sarja, joten joka viikko -
vajaan kolmen minuutin kela -
näytettiin oikealla nopeudella, joka oli 16 ruutua sekunnissa.
Warholin mykkäelokuvissa on mielenkiintoista se,
että ne ovat epätodellisia,
koska ne pitäisi näyttää nopeudella 16 kuvaa sekunnissa,
joten kuvien ihmisten hengitys -
ja heidän sydämensä syke on eri nopeudella -
kuin katsojalla.
Se luo uskomattoman tunteen esteettisestä etäisyydestä.
Empire State Buildingissa on postitoimisto.
Olimme viemässä kassitolkulla Film Culture -lehtiä postiin.
Yhtäkkiä pysähdyimme ja katsoimme rakennusta.
Taisin sanoa: "Tämä on täydellinen ikoninen kuva Andy Warholille."
Niin se tapahtui.
Warholissa, avantgarde-elokuvassa ja avantgarde-musiikissa -
oli kyse pidennetystä ajasta.
La Monten käsitys musiikista -
oli kiinalainen käsitys.
Kyllä, se on kiinalainen käsitys ajasta.
Oikeasti musiikki kestää vuosisatoja.
Tämä oli improvisoitu kokemus. Se on tavallaan uskonnollinen ilmapiiri.
Ja hyvin salaperäinen.
Eräänä päivänä Tony tuli sisään kitaramikrofonin kanssa, ja se oli siinä.
Vahvistin toi meille voimaa.
Tapahtui kaikenlaista.
Erilaisia säveliä ja kaikkea, mikä tärisytti rakennusta.
Se oli todella voimakasta.
Kun me soitimme, se kuulosti B-52-pommikoneelta olohuoneessa.
Olin kerännyt rokkilevyjä...
TONY CONRADIN ÄÄNI
...fetissinä.
John yllättyi siitä, kun muutti luokseni.
Kuuntelimme musaa, joka liittyi La Monten kanssa tekemäämme -
sointujen johdosta.
Puhtaiden sointujen.
Hank Williamsia ja Everly Brothersia.
"Unelmoida, unelmoida."
Biisi alkaa siten, että kuulee kaikki eri sävelet, ja yllätyin.
Siinä vaiheessa rokki hurmasi minut.
Beatlesin toiminta ja sanoitukset hurmasivat minut.
Se ei ollut lapsellista.
"Tunnen kuoleman, ja saat tuntemaan, etten ole syntynyt."
Hetkinen. Tuollaista Lou kirjoittaisi.
Siitä syntyi ensimmäinen hullu bändi,
jonka nimi taisi olla Primitives.
Siihen kuuluivat John, Walter De Maria,
ja Tony ja Lou.
Rauhoittukaa. Haluamme näyttää jotain uutta.
Se kolahtaa, kun korviinne solahtaa.
Valmistautukaa. Tästä lähtee. Hienoa.
Halpalevy-yhtiön lauluntekijänä Long Island Cityssä -
muutin New Yorkiin.
Pickwick oli hyvin menestynyt halpalevy-yhtiö.
99 sentin levyjä.
Tusina surffibiisiä tai tusina erobiisiä. Niitä myytiin halpahalleissa.
Hänellä oli visio.
Hän oli kykyjään kyvykkäämpi, jos ymmärrät, mitä tarkoitan.
Hän ei osannut laulaa eikä soittaa,
mutta kaikki hänen narisevalla äänellään vetosi minuun.
Loun kanssa olisimme uranuurtajia, mitä hän lopulta oli.
Tony sai kutsun juhliin.
Menimme sinne, ja eräs tyyppi tuli sanomaan:
"Näytätte kaupallisilta. Tuletteko mainostamaan levyä?
Tulkaa Long Island Cityyn."
Kyse oli Pickwick Recordsista. Silloin heidän lauluntekijänsä oli Lou Reed.
Kun tapasin Loun, tuijoteltiin paljon.
Joimme kahvia, ja minulla oli alttoviuluni.
Soitin yhä klassista alttoviulua -
vahvalla vibraatolla, ja se kuulosti klassiselta,
hyvältä ja kaikkea.
Lou sanoi: "Hitto. Tiesin, että sinulla oli etu minuun nähden.
Halusin kirjoittaa heidän kanssaan.
Jankutin, että meidän pitäisi kirjoittaa lonkalta,
mistä he pitivät.
Mielenkiintoista kyllä, hän oli avain siihen.
Hän oli lauluntekijä. Hän alkoi soittaa riffiä, ja pidin siitä.
Välittömästi John ja kaikki muut liittyivät mukaan.
Siten teimme "The Ostrichin",
josta monet suuret tuottajat,
kuten Elektra Recordsin Warren Thompson, pitivät.
Hienosti meni.
Biisi kirjoitettiin yhteen säveleen viritetyllä kitaralla.
Kitarasta lähti valtava melu, ja Lou soitti tamburiinia ja lauloi.
Se oli täysin spontaania.
Juuri sellaista, kun ajattelee tyyppejä autotallissa tekemässä sellaista.
Se oli hienoa.
Kaipaan sitä lapsuudestani.
He olivat samalla keikalla Shirley Ellisin kanssa.
"Bo-nana-bana fee-fo-fum." Onko tuttu biisi?
DJ sanoi: "Jee! Hienoa. Nyt on tämän bändin vuoro.
Se on Primitives suoraan New York Citystä -
ja viimeisin hittinsä 'The Ostrich'".
Minusta se oli melkein maaginen virhe.
TONY CONRADIN ÄÄNI
Se oli iso siirtymä.
En nähnyt sitä keinona vakaviin musiikkiponnisteluihini.
Pickwickissä hänellä oli valtava lista tapauksia,
kun hän oli pöllyssä, sairas,
kaatunut ja että minun piti kiidättää hänet sairaalaan.
Suoraan sanottuna se oli yksi syistä siihen, miksi minä,
vaikka pidinkin häntä lahjakkaana, halusin myös lopettaa suhteen.
Lou sanoi: "He eivät anna minun äänittää haluamiani biisejä."
Se oli kuin punainen vaate härälle. Sanoin: "Mitä?
Mitä biisejä haluat soi..."
Hän näytti minulle ne biisit.
Kirjoitin kivusta.
Kirjoitin asioista, jotka sattuivat.
Kirjoitin todellisuudesta sellaisena kuin se oli minulle ja ystävilleni,
tai näkemistäni tai kuulemistani asioista.
Halusin viestiä ulkopuolella oleville ihmisille.
Hän sanoi: "Mikseivät he soita?"
Koska ihmiset valittivat, että biisit kannattivat huumeiden käyttöä.
Eivät ne kerro huumeista.
Ne kertovat tyypeistä, jotka ovat kyllästyneitä ja tyytymättömiä elämäänsä.
Miksemme tee sitä itse?
Vuonna 1964 samassa asunnossa Ludlow'lla asuivat nyt Cale ja Reed.
"I'm Waiting for the Man". Sanat ja sävel Lou Reed.
On hyödyllistä olla vihamielinen,
koska määrittelee aseman -
ja vastakkaisen aseman, ja voi rakentaa siitä.
Me ymmärsimme asemamme ja sen,
kuinka paljon halveksimme kaikkea muuta, ja se toimi.
Niin. Hän sanoi aina: "Hitto.
Miten vitussa tämä tapahtui? Walesista?"
Hän näytti sanat "Venus in Fursiin" ja "I'm Waiting for the Maniin",
ja minusta ne olivat todella johdonmukaisia ja hyvin tehtyjä.
Mutta sanoin: "Odota. Musiikki ei tue sanojen sanomaa."
Minä innostuin ja taisin saada Loun innostumaan mahdollisuuksista.
Kokeilimme kaikenlaisia yhdistelmiä,
trioja, kvartetteja ja vaikka mitä.
Eräänä päivänä hän oli metrossa ja tapasi Sterlingin ilman kenkiä talvella.
He eivät olleet tavanneet Syracusen jälkeen.
Hän näki Loun soittavan bändinsä kanssa Syracusessa -
ja halusi mukaan.
Hän halusi tehdä sen. Hän oli valmis.
Hän oli soittanut 15-vuotiaasta, itseoppinut.
Hänellä oli aina kitaransa bileissä.
Sitä hän halusi tehdä, ja tässä oli tilaisuus.
Yhtäkkiä meillä oli kitaristi, joka ajatteli soolojaan.
Lou ja minä improvisoimme.
Sterling soitti sooloja.
Hän soitti todella hyvin Isley Brothersin tyyliin.
Hän oli luonnollinen ja hellä.
Ajatus, että voi yhdistää R&B:n ja Wagnerin, oli tulossa.
Ajoin eräänä päivänä tunnilta kotiin,
ja Stonesin versio "Not Fade Awaystä" tuli radiosta.
Pysähdyin, koska olin liian innoissani jatkaakseni ajamista.
He etsivät rumpalia,
ja sanoin: "Jimin sisko soittaa rumpuja."
Ajoin Loun tapaamaan häntä.
Maureen oli vanhan ystäväni sisko.
STERLING MORRISONIN ÄÄNI
Hänkin kävi Syracusea ja oli Loun ystävä.
Maureen oli soittanut tyttöbändissä Long Islandilla,
ja he lopettivat.
Hän siis tuli soittamaan vähän lyömäsoittimia -
ja pelleilemään.
Se oli hyvin rentoa.
Kun hän tuli kotiin iltaviideltä,
hän soitti Bo Diddley -levyjä joka ilta keskiyöhön asti.
Ajattelimme, että hän on täydellinen rumpali.
Se oli hauskaa, ja olin innoissani tilaisuudesta -
soittaa ihmisten kanssa livenä.
En ollut soittanut muiden kanssa, joten se oli kivaa.
Pystyimme antamaan Bob Dylanille vastusta -
improvisoimalla lavalla eri biisejä joka ilta.
Lou oli ekspertti siinä.
Hän pystyi improvisoimaan sanoja hetkessä mistä tahansa.
Hän soitti kitaraa ja minä alttoviulua,
ja aloitimme biisin.
Sitten ilmaantuikin epätavallinen sanoitus.
Se rullasi, ja saimme jotain.
Ei koskaan tiennyt, milloin Lou tai John lähti omille teilleen -
ja soitti ties mitä.
Minun roolini oli olla valmiina, kun he palasivat.
Lou vieressäni... Aivan kuin olisi noussut äänimuuri.
Seurasin hänen suutaan tietääkseni biisin kohdan.
Periaatteessa seurasin Louta.
Hyvin kirjoittamiemme biisien lisäksi olin kiinnostunut improvisoinnista.
Se tuli suoraan alitajunnasta.
Kun kuulin Loun tarinat sokkiterapiasta,
yhdistelin sen ajatuksissani.
Se kosketti musiikkia siten,
että musiikki oli oikeastaan unimusiikkia.
Pidin eniten sen ajan rokissa -
riffien toistuvasta luonteesta -
ja siitä, että voi luoda yhden riffin,
joka oli iloisesti olemassa koko biisin ajan.
Monotonia oli selvästi yksi niistä.
Kun muodostimme Velvet Undergroundin,
minulla oli joitakin biisejä, ja oli mahtavaa, kun ne heräsivät henkiin.
Olin baaribändeissä soittava tyyppi.
Useimmissa yhteistöissä kaksi plus kaksi antaa tulokseksi seitsemän.
Sellaista outoutta ei olisi pitänyt olla tässä tilassa.
Tavallaan luotiin aina perusmalli sille,
miten olla elegantti ja brutaali.
Monotonia istui mukaan "Venus in Fursin" myötä.
Tiesin, että meillä oli keino tehdä rokissa -
jotain aivan uutta.
Se tehtiin epävireisillä kitaroilla, mistä olin todella ylpeä,
koska sanoin: "Hei, Lou. Kukaan ei keksi, miten hitossa tämä tehdään."
Jollakin tapaa yllätyin reaktiosta New Yorkissa.
Luulin, että teimme jotain, mitä muut eivät.
Kiiltävä nahka pimeässä
Luulin, että teimme jotain niin rohkeaa,
että ihmiset yllättyisivät siitä.
Café Bizarre oli pieni juttu.
Olimme innoissamme, että heillä oli työ.
Ihmisiä ei ollut kovin paljon. Kukaan ei tanssinut. Hyvin outoa.
Jotkut olivat selin yleisöön.
Heillä oli luotaantyöntävä aura.
Iik, he olivat pelottavia.
Barbara Rubin oli keskustan eliittielokuvantekijä.
Hän tunsi Bob Dylanin ja Andyn.
Hän teki kovasti töitä yhdistääkseen ihmisiä.
Hän tuli Factoryyn ja ilmoitti, että keskustassa oli bändi,
jota pitäisi tulla katsomaan.
Yhtäkkiä klubilla oli enemmän ihmisiä.
Gerard oli Factoryn diplomaattiset kasvot.
Hän sanoi minulle: "Teidät on kutsuttu Factoryyn huomenna iltapäivällä."
Barbara Rubin toi heidät. Heillä oli mustat vaatteet.
He alkoivat soittaa.
He soittivat "Heroinin". Olimme aivan...
Uskomatonta. Aivan äimistyneitä.
Oli rohkaisevaa ja innoittavaa -
havaita Factoryssa, että kyse oli työstä.
Aina kun kävin siellä, hän oli jo siellä ja kysyi: "Montako biisiä kirjoitit?"
"Kirjoitin kymmenen." Hän vastasi: "Oletpa laiska.
Mikset kirjoittanut 15:ttä?"
Ihmisiä tuli ja meni.
Tunnettuja kasvoja tuli, ja kasvoja meni.
Kaikki se oli kauppaa.
Andy oli jumalolento.
Hän oli planeetan ulkopuolinen olento.
Hän oli kuin isä, joka aina myönteli.
Se hänen luonteessaan sai kaikki tulemaan Factoryyn.
Heillä oli kotoisa olo.
Halusin tehdä vaikutuksen häneen.
Hän oli yleisö. Kaipasin yleisöä.
No niin. Sinun ei tarvitse tehdä mitään.
Tee vain sitä, mitä teet.
Sillä lailla.
Ei ollut ohjausta.
Warhol ei päästänyt ääntäkään,
mutta hänen läsnäolonsa aiheutti hetken päästä myrskyn,
koska hän oli hiljaa.
Se sai siis tekemään jotain.
Katso suoraan kameraan.
AMY TAUBININ ÄÄNI
Älä liiku. Älä räpyttele.
Se oli taito.
Sponsoroimme uutta bändiä. Sen nimi on Velvet Underground.
Koska en usko enää maalaamiseen,
ajattelin sen olevan kivempi tapa yhdistää...
Meillä on tilaisuus yhdistää musiikkia, taidetta -
ja elokuvia yhteen.
Ja työstämme yhä -
maailman suurinta diskoa.
Ja aika lailla kaikki kesäkuussa viime aikoina...
Käykö se? -Nykyhetki näyttää...
Tapahtuu monia hyviä asioita -
liikeasioissa.
Maailma tulee tähän asemaan.
On menestystä ja paljon iloa tulossa.
Ja onnenpyörä, joka -
osoittaa enemmän sinun kunnianhimoasi ja myös -
hyvin läheisten ystävien, hyvin läheisten ihmisten.
Ei paljoa eripuraa juuri nyt.
Ei riitoja eikä sellaista. -Koska emme tee nyt töitä.
Se osoittaa...
Ura, liiketoimet, ammattinne, sellaiset -
osoittavat paljon kilpailua aina.
On aina paljon kilpailua.
Factoryyn tultiin enimmäkseen,
koska kamerat kävivät.
He ajattelivat voivansa tulla kuuluisiksi ja tähdiksi.
Lupaava tulevaisuudenkuva. Paljon uutta käsitystä.
Monia uusia asioita tapahtuu.
Jokin naiskauneuden ihanne,
ja jos ei yltänyt siihen...
Ja kuka voisi koskaan yltää?
Se oli erittäin vahingollista.
Se ei ollut hyvä paikka naiselle.
Ja jos ei koskaan päässyt yli siitä, että oma arvo -
oli pääasiassa ulkonäkö,
sitten tiedäthän.
Teimme töitä Factoryssa.
BILLY NAMEN ÄÄNI
Gerard oli palannut Euroopasta.
Hänellä oli single, ja siinä oli outo lauluääni.
Hän oli ollut Ihana elämä -elokuvassa.
Anita Ekberg oli sen tähti,
mutta Nico oli salaiset kasvot, jonka kaikki näkivät,
koska hän oli unohtumattoman kaunis.
Lopulta Nico tuli New Yorkiin.
Paul alkoi kiinnostua Nicosta mainosmielessä.
Jotenkin Paul alkoi saada Andyn vakuuttuneeksi, ettei rokkibändi riitä,
koska Lou ei ole kovin kummoisen näköinen.
Hänen äänensä ei ole loistava. "Siihen pitää saada kaunis tyttö."
Andyn piti suorastaan anella Louta suostumaan siihen.
Siinä se nainen menee taas
Alussa heitä ärsytti valtavasti,
ettei Nico pysynyt sävelkorkeudessa.
Se taisi olla taas John, joka keksi, mitä tehdä sillä äänellä.
Se oli paljolti outoa.
Nico ei pystynyt tähän eikä tuohon,
ja yhtäkkiä hän teki kaiken oikein hyvin.
Pitää oppia tuo.
Yhtäkkiä sitä tajusi julkisuuden tarpeen -
ja ajatuksen blondista jäävuoresta lavan keskellä -
meidän mustiin pukeutuneiden vieressä.
Hänen laulamansa kolme tai neljä biisiä olivat täydellisiä hänelle,
ja muiden laulamana ne eivät toimineet.
Hän oli aina salaperäinen meille bändissä.
STERLING MORRISONIN ÄÄNI
Emme matkustelleet paljon.
Emme olleet hienostuneita paitsi John.
Ja Nico osasi laulaa.
Hän ei ollut siellä näyttämässä kauniilta.
Andy halusi hänen laulavan pleksilaatikossa,
eikä Nico suostunut.
Hän oli vakava muusikko ja halusi laulaa ne biisit.
Hänen hämmästyttävä kauneutensa -
oli hänelle täysin toisarvoista.
Se saattoi olla Andyn versio hänestä.
Hän oli kaukainen ja tavoittamaton. En usko hänen halunneen julkkikseksi.
Luulen, että hän vain halusi tehdä hyvää työtä.
Kun ei ole julkkis, tulee verratuksi kehen vain.
Häntä verrattiin Marlene Dietrichiin ja Garboon.
Nyt ihmisiä verrataan häneen.
Saimme jotain heiltä.
Tapasimme Tom Wilsonin, joka oli Bob Dylanin tuottaja,
ja aloimme edetä.
Pystyimme tekemään levyn.
Norman Dolph tuli ja antoi Andylle 1 500 dollaria levyn tekemiseen.
Vau.
Me jahtasimme jotain.
Andy oli erinomainen. En rehellisesti sanottuna usko,
että niitä asioita olisi tapahtunut ilman Andyä.
Olisimmekohan saaneet sopimusta,
jos hän ei olisi sanonut tekevänsä kantta tai Nico ollut niin kaunis.
Harjoittelimme vuoden banaanilevyä varten.
Andy tuotti ekan levymme -
siinä suhteessa, että hän hengitti studiossa.
Mutta hän teki enemmänkin.
Hän mahdollisti levyn tekemisen -
ilman kenenkään muutoksia, koska Andy Warhol oli paikalla.
Hän ymmärsi, mistä meissä -
ja luovuudessamme oli kyse ja miten sen sai parhaiten esille.
Hän tuki meitä paljon.
Nico rakasti Louta. Andy rakasti Louta.
Pojat, tytöt, miehet ja naiset rakastuivat häneen.
Minä maalasin ja piirsin jo, halusin tulla ymmärretyksi -
ja etsin niitä piirejä,
kunnes ystävä toi heidän levynsä, kun olin 15-vuotias.
Hän halusi vaihtaa sen, koska se ei ollut hänen makuunsa,
ja minulla oli Fugsin levy, josta olin valmis luopumaan.
Rakastin Lou Reedin äänen poljentoa.
Öh, "PR-kengät ja iso olkihattu."
Ja sitten Calen monotonia sen alla.
Se oli siinä. Etkö halua tätä levyä? Tämä on minulle.
Ensimmäiset sanani olivat ehkä: "Nämä ihmiset ymmärtäisivät minua."
Loun tekemisessä oli elementtejä...
DAVID BOWIEN ÄÄNI
...jotka olivat väistämättömän oikein. Hänen sanoitustensa luonne.
Dylan oli tuonut uudenlaista älykkyyttä pop-biisien kirjoittamiseen.
Mutta Lou teki siitä avantgardea,
jonka juuret olivat Baudelairessa ja Rimbaudissa ja...
Siihen aikaan sitä ei pidetty tärkeänä.
Ei mainostettu.
Monet radioasemat eivät soittaneet musaamme.
"Heroinia" ja tiedäthän. Ne eivät soittaneet niitä.
Myöskään MGM ei...
Silloin he olivat päättäneet, että Mothers of Invention -
oli varmempi valinta eivätkä tehneet paljoa mitään.
He tavallaan palkkasivat meidät pois kaduilta.
Olemme kokoontuneet tänne.
Andy Warhol, runoilija Gerard Malanga.
Tuolla, jos käännät kameraa, Ed Sanders -
rokkiyhtyeestä nimeltä Fugs.
Peter Orlovsky, joka on runoilija ja laulaa intialaisia mantroja.
Jonas Mekas tekee elokuvia kuten nyt.
Pelkästään New Yorkin alueella -
oli 30 tai 40 eri taiteilijaa -
jotka tekivät jotain oman taiteensa ulkopuolelta -
ja sisällyttivät muita taiteita.
Järjestimme ensimmäiset sellaiset festivaalit -
tavallaan kartoituksena sille, mitä oli tapahtumassa -
laajennetussa taiteessa ja elokuvassa.
Se tapahtui vuoden -65 marras-joulukuussa.
Vuonna -66 vuokrasin teatterin 41st Streetiltä,
Times Squarelta, ja jatkoimme siellä.
Siellä esitettiin Chelsea Girls, monia Warholin elokuvia.
Päätimme tehdä multimediajutun.
BILLY NAMEN ÄÄNI
Se pyöri jokusen viikon. Sen nimi oli "Andy Warhol's Up-Tight".
Sitä tähdittivät Velvet Underground, Gerard Malanga -
ja Mary Woronov, joka tanssi ja kaikkea.
Valmistauduimme siihen kuvaamalla Velvet Undergroundia ja Nicoa Factoryssa.
Heidän esiintyessään livenä -
lavalla heijastimme filmin heidän päälleen.
Jotenkin Dom Polski Saint Mark's Placella -
East Villagessa vapautui tilana,
ja otimme sen kuukaudeksi -
ja laajensimme "Andy Warhol's Up-Tightin" "Exploding Plastic Inevitableksi".
Tämä oli ennen puolalaisten kansankoti.
Nyt se on Dom, East Villagen yöelämän keskus.
Nico ja Velvet Underground esittävät musiikin.
"The Exploding Plastic Inevitable",
jonka suunnittelivat pop-taideteollisuus, Andy Warhol, ja tähtenä on vuoden tyttö.
Hänen laulutyylinsä on epätavallinen.
ANDYLLÄ ON KAIKILLE JOTAIN!
Andyllä on rokkibändi nimeltä Velvet Underground.
Hänen ideansa diskosta on ottaa tanssisali,
antaa muusikoidensa soittaa,
näyttää useita elokuvia yhtaikaa -
ja välkytellä värivaloja, kun ihmiset tanssivat tai katsovat.
Villiä.
Minusta tuli Nicon kitaristi esityksiin Domissa.
Soitin myös lämppärinä.
Minulla ei ollut levyä. En ollut mikään vetonaula. Soitin vain keikan.
Mutta kukaan ei tullut sinne ennen Andyä.
Hän oli se vetonaula.
Andy sijoitti lehterille projektoreja,
useita kalvoja ja värejä ja strobovaloja.
Koska kukaan ei osannut käyttää valoja, annoimme yleisön käyttää niitä.
Senkään takia emme ansainneet.
He hajottivat aina niitä, tai ne tippuivat lehteriltä.
Andyn tekniikka oli tyyliin:
"Kuka osaa käyttää valoja? Osaatko sinä?"
Hänen elokuviaan katsottiin,
mutta niitä ei voinut katsoa, koska ei ollut tarinaa.
Se oli outoa. "Onko se todellisuutta vai tarina?"
Emme tienneet. Ne olivat niin hypnoottisia.
Yläkertaan kehittyi oma sisäpiiri.
Walter Cronkite, Jackie Kennedy -
ja monia seurapiirijulkkiksia tuli sinne Andyn -
ja hänen Central Park Westin taidekeräilijäyhteyksiensä vuoksi.
Uskomatonta väkeä tuli tanssimaan.
Nurejev tuli ja tanssi.
Koko New York City Ballet kävi siellä tanssimassa.
He eivät kokoontuneet,
jotta he olisivat näyttävä lavatapahtuma.
He kokoontuivat, koska siellä oli upea musiikkijuttu,
joka tapahtui Loun biisien kanssa.
Barbara Rubin, joka löysi heidät oikeista syistä,
alkoi väläytellä niitä hiton pilkkuja heidän päälleen,
kun he soittivat, aivan kuin heissä ei olisi riittävästi katsomista.
Kysyin: "Lou, miksi he tekevät tämän sinulle?"
Tietenkin hän kohautti olkiaan ja sanoi: "Andy haluaa sitä, ja hän on perhettä."
Noin kolmen viikon jälkeen lähdimme kiertueelle.
Tosi monta kertaa soitimme taidenäyttelyssä,
Andy oli kutsuttu, ja me kai olimme näyttelyesine.
Muka rikas seurapiiriväki lähti laumoittain...
NEW YORKIN KLIINISEN PSYKIATRIAN JÄRJESTÖ
...ja taiteilijat ja muuta.
Heitä ei kiinnostanut bändi eikä tekemisemme.
RUTGERSIN YLIOPISTON ELOKUVASEURA
Olin nähnyt Exploding Plastic Inevitablen -
Velvet Undergroundin kanssa jo New Yorkin Domissa.
Kuulin heidän tulevan tänne -
ja Provincetowniin, jossa asuin.
Se oli Chrysler Museumissa taide-esityksenä.
Paikka ei ollut täynnä. Kaupungissa ei ymmärretty sitä.
Minusta oli outoa kuvitella heidän...
ANN ARBORIN ELOKUVAJUHLAT
...tulevan hippikauden huipulla,
kun he olivat hippejä vastaan.
MOD-HÄÄT
Saimme paljon faneja heistä,
mutta vitsailimme kysymällä, kuinka monta lähti.
"Noin puolet. Olimme kai hyviä tänään."
Se ei ollut pelkkää melua...
NICON ÄÄNI
...vaan sellaista musiikkia, jota voi kuulla,
kun ulkona on myrsky.
Sitten Paul buukkasi meidät länsirannikolle.
Musiikillisesti länsirannikko -
oli järjestäytynyt voima, joka yritti hallita pop-piirejä.
Palasimme vuokra-autolla lentokentältä.
STERLING MORRISONIN ÄÄNI
Laitoin radion päälle, ja "Monday, Monday" soi.
Sanoin: "Enpä tiedä. Ehkemme ole vielä valmiita tällaiseen."
Tulimme Los Angelesiin.
Huomasimme ensin olevamme erilaisia,
kun menimme Tropicana -motelliin.
Meillä oli täysin peittävät mustat vaatteet -
ja istuimme uima-altaalla.
Se näytti tosi tyhmältä.
Paitsi Gerard. Hän oli panemassa jotakuta.
Emme olleet käyneet länsirannikolla.
Oli outoa tajuta, että kaikki olivat kovin terveitä.
Ja heidän ideansa valoshow'sta oli heijastaa Buddha seinälle.
Kun tulimme Kaliforniaan, esiinnyimme Tripin lavalla.
Mitä lavalle laitettiin? Gerard ja minä.
Teimme performanssin, jotta useampi katsoisi Velvetsiä.
He livauttivat Frank Zappan esiintyjälistalle -
ja Mothers of Inventionin, ja me halveksimme heitä.
Meistä he edustivat länsirannikkoa.
He olivat hippejä. Inhosimme hippejä.
Siis flower power -liike ja rintaliivien polttaminen.
Mikä vittu teitä vaivaa?
Inhosimme sitä rakkauden ja rauhan paskaa. Olkaa realistisia.
Ja vapaata rakkautta ja:
"Kaikki ovat ihania, ja rakastan kaikkia. Enkö olekin ihana?"
Kaikki haluavat rauhaa eikä tulla ammutuksi päähän tai jotain,
muttei mieltä voi muuttaa antamalla kukan ääliölle, joka haluaa ampua sinut.
Heidän olisi pitänyt -
auttaa kodittomia tai tehdä jotain.
Tehdä asialle jotain. Älä kävele ympäriinsä kukkia hiuksissasi.
Se oli tavallaan vaaran tärkeyden välttelyä,
ja jos on siinä maailmassa,
ei tunnista vaaran arvoa.
Ihmiskunta oli romuna,
ja sen aiheutti yhteiskunta.
Ei sen takia masennu ja kaadu.
Tulee vahvaksi ja vastustaa monia asioita, joita muut eivät vastusta.
Ei siis ole...
Ja tavallaan siinä artisti tulee kuvaan,
koska hän ei kuulu yhteiskuntaan.
Hän on erilainen.
On melkein mahdotonta kuvailla tunnetta rokkibileissä,
ja ehkä sen vuoksi niin moni nuori kokoontuu viikonloppuisin tänne -
näkemään, mistä Bill Grahamissa ja Fillmore Westissä on kyse.
Täällä ollaan kivoja. On elämäniloa.
On tietty henki, jota ei ole muissa kaupungeissa,
New Yorkissa, Chicagossa, Detroitissa, joissa kaikki on kovaa ja ankaraa.
Jukra, he inhosivat meitä.
Kun menimme lavalle,
hän seisoi siinä ja sanoi: "Toivottavasti te kusipäät tyritte."
Miksi pyysit... Miksi palkkasit meidät?
Hän oli kai kateellinen ja vihainen,
koska hän väitti, että hänellä oli ensimmäinen multimedia,
ja se oli surkea Andyn kokoamaan verrattuna. Se todella oli.
Meitä arvosteltiin.
"Velvet Underground pitäisi haudata -
syvälle maan alle."
"SE KORVAA VAIN ITSEMURHAN"
Niin kuka hän onkaan, Cher sanoi.
Palasimme New Yorkiin ja valmistauduimme palaamaan Domiin.
Emmekä voi palata Domiin. Miksi?
Hän oli myynyt vuokrasopimuksen Al Grossmanille,
joka oli Dylanin manageri, ja Dylan oli vaihtanut nimen Balloon Farmiksi.
Ja me olimme ulkona.
Toinen levy ilmestyi, ja silloin näki kiertueen vaikutuksen.
Ja aggressiivisuuden. Se todella kertoi...
Aggressiivisuus heijastui kaikkeen bändissä.
Meidän oli yhä vaikeampaa -
toimia yhdessä.
Se oli kai nopein levy. Todella täysillä vedetty.
Äänitysteknikko häipyi.
Yksi teknikoista sanoi: "Minun ei tarvitse kuunnella tätä.
Laitan sen levylle ja lähden. Kun olette valmiita, hakekaa minut."
Valkoinen valo -Valkoinen valo sekoittaa mieleni
Kaikki biisit toisella levyllä -
olivat lonkalta heitettyjä ja aggressiivisia.
Siis se on suoraa amfetamiinia.
Emme puhuneet toisillemme.
Kaikki väänsivät ääntä kovemmalle.
Ja siitä tuli yhä äänekkäämpää.
"Kuka on äänekkäin nyt?" Se oli lapsellista leikkiä.
Jos emme improvisoi, teemme toisemme hulluksi.
Kävi ilmi, että teimme silti toisemme hulluiksi.
Mutta improvisointi auttoi kiertueella,
kun oli soittanut biisiä yhä uudestaan ja uudestaan.
Yhteistyö oli hajoamassa.
HILJAA - LÄHETYS KÄYNNISSÄ
Ei ollut tarkoitus, että se on nyt Velvet Underground ja Nico.
Se oli vain... Ajattelimme, että se on väliaikaista.
Nico teki kaiken, mitä pyysimme häneltä bändissä,
ja... Mutta luulen, että pohjimmiltaan jokin muu houkutteli häntä.
Hän kirjoitti aina sanoituksia ja runoja.
Jokin veti häntä aina pois yhteisestä työstä.
Hän oli vaeltelija.
Hän vaelsi tilanteeseen, ja sitten hän vaelsi hiljaa pois.
Ja sitten se... Kaiken sen jälkeen -
Lou sekosi yhtäkkiä.
Sitten hän erotti Andyn, ja -
Andy kutsui häntä rotaksi.
Koko homma tehtiin suljettujen ovien takana.
En tiennyt Loun erottaneen Andyn.
Andy Warholin luultiin olevan soolokitaristimme.
Se teki elämän vaikeaksi, kun jätimme suuren paimenemme.
ANDY WARHOL TAISTELEE ELÄMÄSTÄ
Tämän nimi on "Sister Ray".
Se kertoo queeneista.
Yhden nimi on Duck ja toisen Sally.
Harvardin professorit, muotimallit New Yorkista,
rehelliset nuorisorikolliset,
prätkäjengit,
kaltaiseni nörtit.
Grateful Deadin fanit. Monet fanittivat molempia bändejä.
Aloimme tajuta, että saimme kannattajia.
Ja tietenkin se oli kiva,
varsinkin Bostonissa, koska soitimme siellä usein.
Näin heidät yhteensä noin 60 tai 70 kertaa.
Tunsin olevani henkisesti vapaa kuuntelemaan sitä musiikkia,
koska se kuulosti ainutlaatuiselta.
Heillä oli tietty soundi, jota ei tullut enää.
Se oli innostavaa.
Se oli uuden lisäksi radikaalin erilaista.
Se oli hidasta tai keskitahtista kamaa, joka ei ollut rokkia.
Se oli outoa, outoja melodioita.
Kun katsoi heidän soittavan,
oli yläsäveliä, joihin ei ollut syytä.
Sen näki...
Sen päällä kuuli säröä soolokitarassa.
Sitten kuuli bassokulun.
Mutta huoneessa oli muita ääniä, ja saattoi katsella kaikkia ja ihmetellä,
mistä se tulee.
Se oli ryhmä-ääni.
Tyypillinen olisi pitkä versio "Sister Raystä" -
ja viisi sekuntia sen jälkeen.
Ne viisi sekuntia kertovat paljon siitä, millaista oli nähdä heidät.
Yhtäkkiä he soittivat...
Sitten kosketinsoittimet.
Kaikkia eri asioita. Rummut.
Ja yhtäkkiä...
Se loppui noin, ja yleisö -
oli hiirenhiljaa yksi...
Viisi, ja sitten he taputtivat.
Velvet Underground oli hypnotisoinut heidät vielä kerran.
Olin Boston Tea Partyssa, ja Velvet Undergroundilla oli vahvistimensa.
He alkoivat valmistautua. Näin heidän virittävän soittimet.
Esitin kysymyksiä.
Kysyin: "Miksi käytit säröä tuossa osassa? Miksi?"
Ja: "Entä tuo ääni?"
Hän sanoi: "Tuo ääni, nuori mies, on monia asioita."
Sterling Morrison opetti minut soittamaan kitaraa.
Sen vapaus sai minut tuntemaan olevani vähemmän sidottu lukioon,
vähemmän sidottu muun musiikin käytäntöihin,
ja auttoi minua tekemään omaa musiikkiani.
Tällaisia he olivat. He olivat avokätisiä.
Ainakin minulle. Kerran he antoivat minun olla heidän lämppärinään.
Kun bändin jäsenten välillä oli jännitteitä,
sain hengailla mukana. He tiesivät, etten sanoisi mitään.
Mutta jännitteet tunsi.
Järkytyin kovasti, kun se oli niin äärimmäistä,
ettei John Cale ollut bändissä enää.
Kolmen kundin välillä oli usein kipinöitä.
Tuskin pystyin menemään harjoituksiin. Se oli niin stressaavaa.
He saattoivat olla riidelleet itse musiikista.
Tai Lou oli vain kärttyisä -
tai ehkä pomotti liikaa ja määräili muita.
Sitä oli aina siellä.
Lou antoi palaa, oli johdossa.
En osannut miellyttää häntä.
En voinut tehdä mitään, mikä...
Jos yritti olla mukava, hän inhosi enemmän. Hän oli...
Jos yritti ehdottaa jotain, hän tyrmäsi sen.
Hän oli tuskainen.
Vaikka täytyy sanoa, että John Cale osasi räjähtää.
Hän teki lähellään olosta kovin epämiellyttävää,
jos hänellä ei ollut hyvä olo.
Ja hän oli synkkä.
Me ymmärsimme, missä olimme, missä kaikki muu oli -
ja kuinka paljon halveksimme kaikkea muuta.
Valitettavasti lopulta -
se tarkoitti jokaista meistä.
Tuli piste, kun sanoi vain: "Hitot siitä.
Emme ratkaise ongelmiamme täällä käyttäytymällä näin.
Tuolla ei ole ketään, joka auttaisi meitä selvittämään ne."
Emme antaneet koskaan kenenkään määräillä meitä.
Ilman kaikkia niitä huumeita emme olisi kaikki vaatineet jotain.
Oli aika antaa olla hetken,
koska luottamus oli mennyttä.
Ehkä Lousta tuli kateellinen.
STERLING MORRISONIN ÄÄNI
Se oli jotain sellaista.
Lou vaati, että joko hän tai John lähtee.
Hän soitti Sterlingille ja minulle. Tapasimme hänet kahvilassa,
ja hän kertoi, ettei voinut enää työskennellä Johnin kanssa -
ja että voisimme jäädä hänen luokseen tai lähteä Johnin kanssa.
Sterling tuli käymään ja sanoi: "Tulimme juuri Loun luota."
Sanoin: "Täytyy alkaa harjoitella. Menemme Clevelandiin viikonloppuna."
Hän sanoi: "Ei. Me menemme, sinä et."
Kysyin: "Mitä höpiset?"
Hän sanoi: "Lou lähetti minut kertomaan sinulle, että.
Hän kertoi meille, että jos John lähtee, hän ei lähde."
Ja se oli siinä.
Taas tuli se hetki,
se ihmettely, mitä hittoa seuraavaksi tapahtuu.
Ajattelin, että on parasta siirtyä tuottamaan.
Se oli musertavaa minulle, koska siinä vaiheessa -
tämä bändi auttoi minua ymmärtämään elämää.
Heidän tekemänsä äänet auttoivat minua rakentamaan unikuvan.
Heidän sointinsa värit... Tämä oli...
Minulle se oli kuin olisi ollut Michelangelon luona.
Lou halusi todella paljon saada menestystä.
Aitoa menestystä.
Ehkä hän halusi siitä vähemmän avantgardea.
Enemmän normaalia.
Tästä lähtee. Alkaa ykkösellä.
Doug Yule tuli, ja muistaakseni urheasti opetteli nopeasti monia biisejä.
Hän oli tarkka ja vakava muusikko.
Hänellä oli oma harmonian taju, mikä toi jotain erilaista.
Ero oli perinpohjainen.
Olimme yhä hyvä bändi,
ja Doug toi omat juttunsa bändiin, mutta kukaan ei voinut korvata Calea.
Hyvää iltaa.
Olemme paikallinen Velvet Undergroundinne, ja on kiva nähdä teitä.
Kiitos.
Ja olemme erityisen iloisia, että ihmiset ehtivät -
tulla pitämään hauskaa ja rokkaamaan.
He soittivat tosi hiljaa. He alkoivat soittaa paljon hiljempaa.
Sen takana oli tietty teoria, ja se oli tila.
Kaikki biisit olivat avaria.
LOU REEDIN ÄÄNI
Emme lisänneet asioita, vaan poistimme,
mikä oli päinvastaista muiden työskentelytavalle.
Emme ikinä lisää soittimia. Emme tuo ihmisiä sessioihin.
Emme periaatteessa tee mitään, mitä emme voi tehdä lavalla.
Kolmas levy, harmaa levy... Soitimme Los Angelesissa.
DOUG YULEN ÄÄNI
Steve sanoi: "Suunnitelmat muuttuivat. Jäämme lisäviikoksi tekemään levyn."
"Candy Saysissa" on omanlaisensa jännite.
Se kertoo henkilöstä, joka sanoo: "Olen alkanut inhota kehoani -
ja kaikkea sen vaatimaa tässä maailmassa."
Kun se kaikki kaunis musiikki soi, alkaa miettiä, mistä siinä on kyse.
Loput kolmannesta levystä kertoo juuri siitä.
Tiesin laulavani sitä biisiä vasta, kun äänitimme lauluosuuksia.
Hän lauloi yhden ja sanoi: "Laulapa sinä yksi.
On hauskaa, kun ei aina laula. On hauskaa rentoutua,
soittaa kitaraa eikä olla soololaulaja."
Tämän biisin ajattelin alun perin -
esittää itse valokeilassa ja kultalameemekossa.
Sitten mietin: "No, ovatkohan valmiita hyväksymään sitä?"
Otimme vanhan Maureenin esiin.
Mietimme, että häntä uskotaan minun sijaani.
Tämä on setin viimeinen biisi.
Sen nimi on "After Hours".
Pelkäsin kuollakseni.
En ollut ikinä laulanut mitään. Ajattelin, etten pysty siihen.
Sterling piti poistaa huoneesta, koska hän nauroi minulle.
Sanoin Loulle: "En halua laulaa sitä livenä, ellei joku pyydä sitä",
koska toivoin, ettei sitä ikinä pyydettäisi.
Kaksi keikkaa myöhemmin olimme Texasissa,
joku pyysi sitä, ja selvisin siitä.
Kun he soittivat Boston Tea Partyssa ja Maureen tuli laulamaan,
ihmiset, jotka eivät juuri pitäneet bändistä sinä iltana -
ja olivat kysyneet: "Keitä nämä tyypit ovat?
Ei ole Jimmy Pagen kitarasooloja. Mitä tämä paska on?"
Yhtäkkiä, kun Maureen Tucker tuli lavalle -
ja lauloi: "Jos suljet oven",
niin hän hurmasi kaikki.
Kiitos.
Pystyin yhä uudestaan kieltäytymään Loadedin tekemisestä -
ennen kuin Maureen pystyi soittamaan.
Loaded äänitettiin huhtikuussa uskoakseni 1970.
Olin raskaana ja liian lihava yltämään rumpuihin.
En voinut soittaa.
Olin pettynyt, koska usea biisi -
todella vaati minua.
Ero oli suuri.
Maureen ei ollut mukana, Sterling -
lakkasi tulemasta Soitan paljon kitaraa Loadedilla.
Hänelle oli kai turhauttavaa istua tarkkaamossa tuntikausia,
kun jotain pikku osaa puitiin.
Tiesin, että he tekivät levyjä. En tavannut koskaan Dougia.
Minä en...
Mutta asia ei kuulunut minulle enää.
Ja Lou teki sen selväksi.
Aivan alussa he olivat ainutlaatuisia.
Joka jäsen osallistui yhtä paljon. Mutta nyt he olivat tavallinen rokkibändi,
jota johti nerokas, luova henkilö.
Loulla riitti pop-biisejä.
Hän alkoi löytää oman äänensä.
TONY CONRADIN ÄÄNI
Pop liuotti korkeakulttuuria. Sen Lou teki. Se kupli Long Islandista.
Sulatti kiderakenteen, mitä hän halusikin.
On upeaa, että voimme soittaa tätä julkisesti.
Se kiihottaa minua, että se kiihottaa heitä.
Meillä ei ole todisteltavaa, intressejä eikä mitään kerrottavaa muille.
Hän tiesi olevansa lahjakas.
Hän tiesi olevansa loistava kitaristi ja lauluntekijä.
Emme lähestyneet lainkaan hänen tavoitteitaan.
Hitto vie. Milloin se tapahtuu?
Sitten tuli keikka Max'sissä.
Hän jymähti paikoilleen.
Viiden vuoden jälkeen -
he soittivat Max'sin yläkerrassa reilusti kutistuneella bändillä.
Hän nurisi ja hädin tuskin selvisi siitä.
Hänellä ei ollut hauskaa.
Se voi saada minut hulluksi
Olin päättänyt palata kouluun.
Päästä pois kaikesta sellaisesta.
Hän ei halunnut kertoa meille.
Hän ei karannut, mutta kun hän kertoi, kävelimme lentokentällä.
Hän sanoi lopulta: "En lähde."
Hän kertoi minulle tehneensä niin, koska pelkäsi heidän puhuvan hänet ympäri.
Moe itki. Ei.
Moe sanoi sen tuntuneen iskulta sydämeensä.
Kävin tapaamassa heitä Max'sissä. Keikka oli ohi,
Lou käveli ovea kohti.
Sanoin: "Lou." Hän jatkoi kävelyä nopeasti.
Sitten joku sanoi: "Hän erosi juuri bändistä."
Hän erosi juuri. Siinä se. Se on ohi.
Lähdettyään bändistä hän asui vanhemmillaan -
noin puolitoista vuotta.
Hän kai yritti saada ajatuksensa kokoon.
Oli ollut ongelmia johdon kanssa.
Menin nuolemaan haavojani.
Kun olin koulussa, äiti sanoi minulle:
"Opiskele konekirjoitusta, jotta sinulla on ammatti turvanasi."
He olivat loistaneet niin kirkkaasti,
ettei mihinkään tilaan mahtunut sitä valon määrää.
Bändin huippuajan kuvailuun tarvitaan fysiikkaa.
Siinä oli entropiaa.
Haloo. Niin.
Se on Barbara.
Hei, onko tapahtunut jotain?
Ai, hienoa.
Älä ole hupsu. Ota pikaisesti täällä jotain.
Puhutaan myöhemmin.
Pidätkö väreistä tuossa?
Ne ovat kovin outoja.
Ne ovat valokuvia tai...
Ei, vaan maalauksia. -Näyttävät kivoilta.
Siinä on yksi Velvet Undergroundista.
Eikö olekin mahtavaa?
Se on mahtavaa.
Kuka tämä on?
Sterling. -Ai, Sterling.
En huomannut sitä. -Tapaatko heitä vielä?
Joo, tapasin Maureenin viime viikolla.
Hän on nyt tietokoneohjelmoija.
Hän työskentelee tehtaassa. -Mitä...
Eri merkityksissä. -Oikeastiko?
IBM:llä. Hänellä on lapsi.
Pidätkö yhä yhteyttä John Caleen?
Joo, kuulin äskettäin hänestä.
Mitä hän... Hän kirjoittaa vielä, mutta...
Hän tekee töitä Island Recordsille ja...
Ai, Islandille? En tajunnut...
Ensin Warner Brothersille, nyt Islandille.
22. helmikuuta 1987 Andy Warhol kuoli leikkaukseen.
Kesti hetken päästä tänne.
Hän oli 58-vuotias.
18. heinäkuuta 1988 Nico kuoli aivoverenvuotoon 49-vuotiaana.
30. elokuuta 1995 Sterling Morrison kuoli non-Hodgkin-lymfoomaan.
Hän oli 53-vuotias.
27. lokakuuta 2013 Lou Leed kuoli maksasairauteen 71-vuotiaana.
Lou Reed, lauluntekijä, muusikko ja kirjailija,
julkaisi 22 studiolevyä ja 9 live-levyä sooloartistina.
John Cale, lauluntekijä, muusikko ja tuottaja,
on julkaissut 16 studiolevyä, 6 live-levä ja tuottanut yli 75 levyä.
Hän keikkailee yhä ja asuu Los Angelesissa.
Sterling Morrison, muusikko, sai tohtorinarvon, ja hänestä tuli -
keskiajan tutkimuksen professori Texasin yliopistossa Austinissa.
Maureen Tucker, lauluntekijä ja muusikko, on julkaissut 4 studiolevyä -
sooloartistina ja asuu Etelä-Georgiassa.
Nico, lauluntekijä ja muusikko,
julkaisi 6 studiolevyä sooloartistina.
Doug Yule, muusikko,
on julkaissut 1 live-levyn sooloartistina ja asuu Seattlessa.
Merrill Reed-Weiner, Lou Reedin sisko, on psykoterapeutti,
joka asuu New Yorkin Long Islandissa.
Allan Hyman, Lou Reedin lukio- ja collegeaikainen ystävä ja bänditoveri,
asuu New Yorkin Long Islandissa.
Henry Flynt, säveltäjä, muusikko, filosofi ja kirjailija,
asuu New York Cityssä.
La Monte Young, säveltäjä, muusikko, kirjailija ja Theatre of Eternal -
Music and The Dream Syndicaten perustaja, asuu New York Cityssä.
Marian Zazeela, artisti, muusikko ja Theatre of Eternal Music -
and The Dream Syndicaten jäsen, asuu New York Cityssä.
Richard Mishkin, Lou Reedin collegeystävä ja bänditoveri, asuu New Yorkissa.
Shelley Corwin, Lou Reedin tyttöystävä collegessa,
on artisti, joka asuu Etelä-Kaliforniassa.
Danny Fields, musiikkimanageri ja tiedottaja, asuu NYC:ssä ja Lontoossa.
Amy Taubin, näyttelijä ja Factoryn vierailija 60-luvulla,
on elokuvakriitikko, joka asuu New York Cityssä.
Terry Philips, muusikko ja johtaja Pickwick Recordsilla,
asuu New York Cityssä.
Martha Morrison, Sterling Morrisonin vaimo, työskenteli Vassar Collegessa -
ja asuu New Yorkissa.
Mary Woronov, Warholin supertähti, näyttelijä ja kirjailija, asuu LA:ssa.
Jackson Browne, lauluntekijä, muusikko ja luonnonsuojelija,
asuu Los Angelesissa.
Jonathan Richman, lauluntekijä, muusikko ja Modern Loversin perustaja,
asuu Pohjois-Kaliforniassa.
John Waters, elokuvantekijä, kirjailija, näyttelijä ja artisti,
asuu Baltimoressa, San Franciscossa ja Provincetownissa.
Joseph Freeman, Warholin teiniassistentti Factoryssa,
asuu New York Cityssä.
Delmore Schwartz oli kirjailija, runoilija -
ja luovan kirjoittamisen professori Syracusen yliopistossa.
Tony Conrad oli kokeellinen elokuvantekijä ja muusikko,
joka oli Theatre of Eternal Musicin ja Primitivesin jäsen -
Lou Reedin ja John Calen kanssa.
Billy Name teki yhteistyötä Warholin kanssa, oli valokuvaaja -
ja Factoryn päätalonmies.
David Bowie oli lauluntekijä, muusikko, näyttelijä -
ja tuotti Lou Reedin läpimurtolevyn Transformer.
Elokuvantekijä, artisti ja Anthology Film Archivesin perustaja -
John Mekasin muistolle.
Hän omisti elämänsä amerikkalaiselle avantgarde-elokuvalle.
Tekstitys: Jari Vikström