Downloaded from YTS.MX
KOMEDIÁLNÍ SPECIÁL NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dámy a pánové, přichází Theo Von!
Jak to jde, Nashville?
Rád vás všechny vidím.
Jsem rád, že tu jsem.
Přicházím s genderově neutrálním účesem.
Tak si ušetřete ty kecy o rovnoprávnosti.
Nevíte, jakého jsem pohlaví.
Můžu být ta nejhustší lesbička na světě!
Vole, jsem Margaret!
Basket je boží.
Vypadám jak debil.
Mysleli jste, že to nevím, co?
Ale já to vím.
Vypadám jak debil. Tuhle mi došlo,
že vypadám jako těžký kuřák.
Rodiče byli sourozenci?
Už jste viděli chlapa, co chodí venčit svou ruku?
Tohle je rovnoprávnej účes.
Nejspravedlivější účes na světě.
Všichni ho nenávidí.
Když přestanete v životě stíhat,
nechte si na hlavě vyrašit tohle.
A hned budete mít času dost.
S tímhle účesem od vás nikdo nic čekat nebude.
Vykroutíte se z čehokoli.
Někdo zakřičí: „Malá spadla do studny!“
A vy na to...
„Já tu jen čekám na hot dog.
Jaká malá?
Malá kočka?“
S tímhle účesem od vás nikdo nic nečeká.
Práci? Ne.
Ať pracujou jiný.
Můj kámoš má práci. Má účes.
A neustále si stěžuje.
„Kámo, můj šéf mě pořád zavaluje prací!“
Protože vypadáš pracovitě, Randalle!
Vypadáš, že to zvládneš!
Musíš si nechat na hlavě vyrašit trochu týhle reverzní psychologie.
Když tě v práci uvidí s tímhle účesem, řeknou jenom:
„Uvidíme se na obědě, kámo!“
A nemůžou mě vyhodit, protože bych mohl bejt ženská.
Teď musí bejt ženská každej.
Nutím svýho pinďoura, aby zalez.
„To je dlouhá vagína, strážníku. Neberte mi práci!“
Každý večer před spaním ho zatlačuju dovnitř jak prdy.
Už mi nesmí viset, jestli chci mít budoucnost.
Mám to v Nashvillu moc rád. Díky za skvělý přivítání.
Je to od vás moc hezký. Díky.
Žiju v Los Angeles. To město úplně zešílelo.
Jo. Neviním z toho ty požáry.
Oheň za to nemůže!
Nežijou tam žádný obyčejný lidi.
Já vyrůstal mezi obyčejnejma lidma, víte?
Tam je ale každej někdo. Jejich táta je někdo.
Že jo?
Když jsem byl malej, znal jsem chlapa, co neměl ruce.
A s každým se pral.
Jo. Nula rukou.
Víte, jak se jmenoval? Gert.
Jo.
Dobře, jmenoval se Edgerton.
Nikdo se nejmenuje Gert. To není jméno.
Je to spíš takový zvuk, jako když něco jíte
a najednou vás někdo vyleká. „Gert!“
To jen máma hladí kočku!
Musíš zavolat, než přijdeš hrabat na kočku, Lindo!
Ten chlápek Edgerton.
Uškrtil v našem městě 30 lidí a to měl nula rukou.
Říkají mu Gert, protože když si vezmete jméno Edgerton
a dáte pryč E-D a taky O-N,
vyjde vám Gurt, chápete?
Jen prostředek. Jako je on.
Je to pěkně břitký jméno, co?
Nikoho by nenapadlo, že škrtí lidi, protože neměl nic v rukávu.
Bůh ho moc neobšťastnil.
Tak tam jen tak stojí a pak na vás takhle kýchne.
Uškrtí vás a pak se odkymácí domů jako chodící cigáro.
Jednou dokonce skončil před soudem
a soudce se ptá: „Tohle že má být ten chlap?“
A Gert tam jen tak stál.
A pouta mu visela na ramenou.
Ani mu nemohli vzít otisky.
Máchal si ramena v inkoustu.
A maloval na papír sněhuláky.
Zajímalo by mě, jak to s ním asi dopadlo.
Hádám, že ho někdo zastřelil.
Střílet lidi se podle mě nemá...
ale občas je to nutný.
Tohle nebyl ani chlap, když škrtil...
Byl to spíš obří had.
Nemůže číst.
Škrtí lidi...
Jasnej had.
Na tohle by přišel každý had.
Je to snadný jak facka.
Ale já vyrůstal mezi obyčejnejma lidma.
Jeden náš soused se jmenoval Mlíčňák.
Pojmenovali ho podle mléčnejch produktů.
Fakt. Po jogurtu.
Po másle, mantequille. To je španělský máslo.
Ve španělštině to hned zní víc sexy, co?
Mantequilla, tak jo.
Kolik jí je?
Můj kámoš z dětství se jmenoval Mlíčňák
a měl Downův syndrom.
Jestli na to nevěříte,
nebudu se tu s váma hádat.
To můžete dělat jinde ve vlastním volným čase,
ale měl ho.
Každý máme něco a on měl tohle.
Fakt to měl. Věřím mu to.
Jeho máma mu na to nikdy nevyřídila papíry,
protože byla alkoholička.
Prostě to jen měl.
Byl na volný noze.
A když byla jeho máma sjetá, tvrdila, že to nemá.
- „Koukej, to je ten, co má Downa!“ - „Ne, nemá!“
„Můj syn je Ir!“
To teda není!
Takhle moc Ir není nikdo, paní Janet.
To je tak ze 700 procent Ir.
Skoro až Skot.
Nechci si dělat srandu z dětí s Downem.
To nedělám a nechci dělat.
A jestli si to myslíte...
Nemyslete na to.
Že si to myslíte, neznamená, že to dělám.
Každý přece máme něco. Chápete?
Může to být cokoli. Třeba lepra.
A to ani nevím, co to je.
To by byl dost šok,
kdybych zjistil, že ji mám.
S Mlíčňákem jsme chodili chlastat.
Lidi si myslí, že dowňáci vůbec nepijou alkohol.
Ve spoustě případů asi fakt ne,
ale v tomhle případě to tak bylo.
Chodívali jsme chlastat do města, do hotelu Ramada.
Než tam došlo k vraždě.
Víte...
Víte, že v každý Ramadě došlo k vraždě?
Jo.
Na Tumblru bývala stránka „vrazdavkazdeRamade.com“.
Je to bezva. Teda ne bezva, ale...
Je to super.
A pak jsou dvě Ramady, kde nikoho nezabili.
A lidi byli na fórech děsně naštvaný.
„Tady u těch hajzlů se všem spí dobře.“
Ale pak tam naštěstí někoho zabili.
„Odpočívejte v pokoji.“
A my tam s Mlíčňákem chodili chlastat s jedním chlapem.
Ten chlap byl taky manažer noční směny.
Pracoval v tý Ramadě a jmenoval se pan Patrik.
V kufru auta vozil vzácný vína, ryzlinky,
a nalíval si je do kelímku na kafe.
Tak jsme vysedávali.
Dávali jsme si do nosu.
A pak mi zpětně došlo, že ten chlap byl asi...
pedofil, ale nepraktikující.
Chápete?
Měl to v sobě, ale nedostal to ze sebe.
A tak to je...
Když jsi pedofil, nech si to pro sebe, kámo.
A bylo by vyřešeno.
No nic...
Co dalšího se děje?
Nic moc.
Mýho bratrance pokousal gay.
Tak uvidíme, jestli se promění...
Fakt se to stalo!
Tohle je pravdivej příběh z Los Angeles.
„Nejpřátelštější město na světě.“
A koušou tam heteráky.
Na Halloween.
Jeden gay se převlíknul za srnečka.
Jo.
Jeden gay se převlíknul za srnečka.
Vyskočil z křoví a kousnul mýho bratrance do zad.
Přímo do zad.
Zůstaly mu tam stopy po zubech a otisk skořicovýho lesku na rty.
Testy ukázaly, že to byla skořice. Původní zpráva říkala broskev.
Tohle musí přestat.
Máme na víc.
A pak ten chlap někoho štípnul. Všechno vám to povím.
Ten chlap ho štípnul.
Kdo ještě pořád štípe lidi?
V šesti letech štípání končí.
Co jste to za ďábla, že štípete lidi?
Popadnout kus něčího masa
a pořádně mu ublížit.
Tohle musí přestat.
Máme na víc.
Teda, to mě to rozčílilo.
Lidi říkají, že nadávám na gaye.
To teda nenadávám.
Je mi jedno, že jsi gay.
Laskavě nekousej lidi v noci, broučku.
Venku!
Nekousej lidi v noci venku, kamaráde.
Všichni jsme na hlavu. Být gay už není nic speciálního.
Nikdo neřekl ne.
Čau, kámo.
Ne...
Nikdo neřekl ani „ehm“.
Všichni jsme byli tak trochu gay.
Neříkám, že je špatný být gay,
ale už to není taková rarita.
Znám mnohem víc gayů než lidí,
co umí žonglovat.
Mnohem víc.
Takže LGTBQJ, baby.
Přece nemůžeme nikoho vynechat.
Všichni se snažíme udržet koule ve vzduchu.
Můj kámoš Wallace mi minulý měsíc řekl: „Musím ti něco říct. Líbí se mi chlapi.“
A já na to: „Daniel se tu snaží...
Máme tu trochu důležitější starosti.“
Všichni jsme byli trochu gay.
Byli jste někdy v Quiznos? Pamatujete si na ten fast food?
Prodávali sendviče.
A chodili tam převážně chlapi.
Nevzpomenul bych si ani na sedm holek, mít na to čtyři týdny.
No jo, Quiznos byl chlapskej podnik.
Vešli jste dovnitř
a dveře lehce zaskřípaly.
A dali jste si pořádnej opečenej sendvič.
Tak si tak sedíte sami u stolu...
a snažíte se do sebe ten sendvič nacpat...
ohlídnete se na chlapa vedle a střetnete se očima.
A radostí se vám zatetelil lachtan.
Nejste ani gay, ani hetero. Já to znám.
Jo!
Quiznos je taková iniciační droga homosexuality.
Můžete to napsat na kartičky s hodnocením servisu.
Všichni jsme byli trochu gay.
Třeba když jste byli u kámoše doma a bylo to v září...
a byla zima, tak jste u něj zůstali,
protože se vám nechtělo jet domů.
On spal u sebe a vy na gauči.
Šel brzo do práce, tak jste mu vlezli do postele,
dokud byla vyhřátá.
Že jo?
Nejsi gay, ale ani hetero, kámo.
To není jen tak.
Vidíte, nejsme zas tak rozdílný. Všichni jsme tak trochu gay.
Každý z nás je asi z 11 procent gay.
Ale to není až tak moc, takže...
V mým rodným městě diverzita moc nefrčela.
Měli jsme tam týpka, do kterýho uhodil blesk.
Měl to naplánovaný, aby z toho něco vytřískal.
Šílený bylo, že skončil v kómatu
a my mu to záviděli.
Říkali jsme: „Koukni na toho zazobanýho hajzla.
Dejchá za prachy daňovejch poplatníků.“
Diverzita u nás moc nefrčela.
V naší čtvrti žili jen chudý běloši a chudý černoši.
Takže když slyším o zvýhodňování bílejch, říkám si:
„Kurva,
to mě minulo.“
Znal jsem pár hajzlů, co měli svetry.
Neberte to špatně, ale já v zimě nosil dvě tílka.
Ptal jsem se: „Fakt mi nebude kosa?“
„Neboj, nebude.“
A tak jsem si připadal jak promrzlej sportovec.
Moji černí kámoši na mě byli naštvaný.
„Koukej, cos nám udělal, kámo.
Vidíš to?“
Myslíš, že já bych vám něco takovýho provedl?
A nastěhoval se hned vedle?
Budeme se dělit o ty švestky, nebo ne?
Vždyť jsme v tý díře spolu.
Kdybych vám všechno vzal, proč bych teď nic neměl?
Vzal nám to oběma někdo jinej.
A kouká, jak se kvůli tomu hádáme.
Je to zvýhodňování zazobanejch.
Zvýhodňování je zelený.
Chudý lidi se rádi perou. To je nejhorší.
- „Jsi chudej?“ - „Jo, jsem chudej!"
Mýho bráchu jednou trefila na ulici harpuna.
Někdo si ho chytil na udičku.
Fakt.
Nahodil si ho někdo z minulosti.
Jasný?
Sejmul ho nějakej provokatér cestující v čase.
Chudý lidi se rádi perou.
Já se v dětství pral často. S černochama.
Nevím, jestli jste se někdy prali s černochem, ale...
Vždycky vyhrajou.
Obvykle vyhrávaj.
Jednou podváděli.
Jednou v noci na mě skočilo těch černochů pět.
Nevím, jestli jste se někdy prali s pěti černochy v noci...
Zkuste si to představit.
Zavřete oči.
S kolika černochy se perete?
S tolika, kolik do tý hlavy nacpete.
Bylo to tvrdý. Vyrůstali jsme v chudobě.
A chudoba byla ošemetná, ale byla to sranda.
Jo.
Znal jsem člověka, co uhořel v hromadě klestí.
Málem to přežil, ale pokaždý ho hodili zpátky.
To se vám v družstvu nestane.
Musíte být trochu víc na volný noze.
Ale byly to zajímavý časy.
Chudoba je těžká pro všechny a barva kůže je fuk.
Ale pro někoho je ještě těžší. Já to vím.
Některý etnika to mají těžší než ostatní, ale...
Občas mi přijde...
Občas lidi zapomínají, že i běloši to mají těžký.
Pamatuju si, jak jsem si žádal o příspěvek na studium.
Šel jsem na odbor finančních příspěvků,
kde seděla pěkná černoška jménem Linda.
A já chtěl získat finanční podporu určenou pro chudý bělochy.
Neměli na to žádný programy.
Příspěvek pro chudý?
Řekla mi, že musím být černoch, Hispánec,
domorodý obyvatel Ameriky nebo z ostrova v Pacifiku.
Musím bejt surfař?
Surfaři mají nárok? Žijeme ve vnitrozemí!
Řekla, ať přijdu, až budu černej.
Ptal jsem se, jaký je heslo.
Řekla, ať jdu za koučem basketu.
Řekl jsem: „Ten ale černochy nedělá.
Ty děcka už černý byly, když k němu šly. Tak dobrej zas není.“
A občas člověk vidí lidi nosit černý mejkap.
To já nestrpím.
Když někoho takovýho vidím, na chvíli se zastavím...
Jen abych se ujistil,
že to nedělá proto, aby získal finanční příspěvek.
Kdyby jo, vezměte mě celýho krémem na boty!
Nebo aspoň světlým tónem na Filipínce.
Abych ten tok peněz trochu urychlil.
Musíme to společně nějak zvládnout.
U nás diverzita moc nefrčela.
Pamatuju, když jsme poprvý dostali Mexičana.
Teda nedostali. Takhle jsem to nemyslel.
Neposlali nám ho v bedně.
„Hectore!
Tak jaký to bylo, kámo?“
Objevil se tam přirozeně.
Byl to přirozeně se vyskytující Hispánec.
My tam v okolí žádný Hispánce neměli.
Ne, že bychom je nechtěli, jen jsme je neměli.
Bůh nedává všem všechno.
A my neměli Hispánce.
Já tehdy chodil do sedmý třídy.
Seděl jsem ve třídě a zrovna jsme se učili biologii.
Zvířata.
Bylo to velký.
Sexuální výchova, přírodopis.
Jeden kluk nemohl chodit do přírody. Jmenoval se Vlašák.
Jako ta nejvybranější delikatesa.
A chytil autismus. Dost ho to lízlo.
Jo, byl autista. Přišel do školy v uklidňující dece.
Celý den tam v ní seděl
a pak v ní zase odešel domů.
Lidi mu říkali Král Vlašák. To byla jeho přezdívka.
Protože byl pod dekou.
Je to normální přezdívka. Když jste dítě pod dekou,
říkají vám Král Vlašák.
Když ho chtěl jeden učitel zapojit,
nechal nás nakreslit,
co se děje v přírodě.
A pak ty obrázky podsouval Vlašákovi pod deku.
Byl to vesmír o velikosti A4
pro malýho Vlašíka.
Bylo deset hodin a on si seděl pod dekou.
A informace k němu jen proudily.
Hezký!
Já mu občas namaloval výjev z války
a poslal mu ho tam.
A zpod deky se ozvalo: „Válka!“
Koukněte na Vlašáka!
Sluníčko!
Museli jsme mu poslat tři sluníčka, aby se uklidnil.
Aby se deka přestala třást.
Zastav tu deku, zlato. To je Vlašák.
A to je Bůh.
To vyučování bylo nádherný.
Řeknu to, protože...
jsme tam měli zvířata.
Víte, jaký jsou.
Určitě znáte zvířata. Viděli jste je.
Mívali jsme je ve třídě.
Na začátku hodiny jsme si je vzali a dali na lavici.
Učili jsme se o vědě, tak jsme měli vědu u sebe.
Vezmi si křečka nebo pískomila.
Vezmi si hada nebo ještěrku. A dej si je na lavici.
Vezmi si koťátko
nebo třeba malou ústřici.
Měli jsme ve třídě popálenýho kluka.
Nesměl se ničím poškrábat,
tak mu dali ústřici.
Jmenoval se Sherman.
Pár lidí mu říkalo Popálenej Sherman, ale já ne.
Říkali mu tak jiný, já ne.
Tak ať vás to ani nenapadne.
Nikdy jsem to neřekl.
Ale učili jsme se o vědě.
A měli jsme kus vědy u sebe.
Vezmi si raka poustevníčka nebo...
nebo třeba štěně.
Nebo sviště.
Ne, vodního tvora.
Jo, rybu.
Dej si ji na lavici.
Ale ryba byla na prd. Když jste měli rybu,
museli jste ji každý dvě minuty dávat do vody.
Měl jsem ve třídě kluka jménem Lester.
A on tu rybu do vody nedal.
Nebyl zrovna nejchytřejší.
Musel se učit s otevřenou pusou.
Lestere, kámo, namoč ji!
Vždyť je suchá jak troud!
Namoč ji!
Už je tu šest minut!
Jsi vrah, brácho!
Jsi taxidermista! Namoč ji!
Ale když se učíte o vědě, musíte ji mít u sebe.
Fungovali jsme v pěti dimenzích.
Byla to nádhera.
A jednou nás začali učit sexuální výchovu.
Pár z nás... Máme to v sobě.
Fakt to tak je.
Žije to v nás.
Myslel jsem, že můj kámoš Ed...
Jo, kámo!
Myslel jsem, že můj kámoš Ed naběhne do třídy
a začne stříkat.
Já ho totiž viděl
venčit lachtana u kolejí.
Můj kámoš nádražák Eddie
si ho leštil u plotu.
A když se udělal, lidi mu házeli drobné.
Stříkej, Eddie, stříkej!
No tak, Eddie!
A dávali mu nakrájený broskve
skrz plot, aby měl dostatek...
energie.
Ale je to synonymem sexuální výchovy, takže...
vláda zase vyhrála. Jako vždycky.
Tak jsme se o tom začali učit. Co jsme mohli vědět?
Lidi byli nervózní a taky zmatený.
Jeden kluk přišel ve smokingu.
Ale my tu nebudeme šukat, Kennethe.
Jen vám ukážu obrázky.
A on si natíral do vlasů kolínskou.
Nech toho, Kenny. Jsou to jen obrázky.
Nejdrsnější kluk z celý školy omdlel, když kreslil na tabuli vaječníky.
Moc nám ta sexuální výchova nešla.
Pamatuju si, jak jsem tam seděl a pták mi stál.
Držíte tu malou veverku
a říkáte si, že jestli se pořádně nadechne, uděláte se.
Sakra.
Omlouvám se, jestli to bylo moc.
Dejte mi ještě jeden pokus.
Pardon, to jsem neměl...
To ze mě promluvil Satan. Pardon.
Šílený, jak z vás najednou vyleze Satan, co?
Myslíte, že uctíváte Boha, ale přijde Satan.
Vidíš mě, Pane. Jsem Satan!
Moc nám ta sexuální výchova nešla...
A jednou do třídy přišla ředitelka. Nádherná dáma jménem Nancy Woodsová.
Myslím, že už umřela. Nejsem si jistej.
Paní Woodsová, jestli se díváte...
Tak je to plus.
Bože, co to říkám?
Pamatuju si, že jsme ji chtěli zabít. To vím jistě.
Jo, brácho.
Zástupce ředitele chodíval o přestávce spát do kufru svýho auta.
A vytáhnul si klíček,
aby mu tam šel vzduch. Bylo to šílený.
Byl to blázen. Jmenoval se Rollie Coleman.
Asi bych to neměl říkat.
Podle mě to neměl dělat před dětmi.
Tak jsme si kvit, Rollie.
Pamatuju si, že k nám do třídy přišla ředitelka Nancy Woodsová.
Byla Italka.
Byla na 700 procent Italka.
Měřila tak 80 čísel.
Byla prcek.
Pila rajčatový protlak a do krku si píchala testosteron.
Já ji miloval.
Byla drsná jak šmirgl. Přidriblovala nám do třídy novýho kluka.
Řekla: „Třído, to je váš nový spolužák.“
A on to byl Mexičan. Nikdy jsme žádnýho neviděli.
Představte si Mexičany.
A teď si je ani nepředstavujte. Stejně jako my tehdy.
Viděli jsme maximálně tak dvanáct obrázků Mexičanů.
Některý byly dobrý, a některý zas tolik ne.
Tohle je drak, jasný?
Jen je pod ním napsáno „Mexiko“, ale je to drak.
Za tohle bude dvojka.
Byl to nádherný chlapec.
Začal procházet třídou...
Vypadal úplně jinak než my.
Měli jsme jen bílý a černý děti.
Neznali jsme nikoho jako on.
Měl pleť v barvě muškátovýho oříšku.
A měl...
Měl knírek.
Ani v těch nejdivočejších snech
by nás nenapadlo spojit si dítě a knírek.
Ale to je součástí hispánské kultury.
Kluci se celý dětství snaží, aby jim...
vyrostla ta „slovní opona“.
Jejich cortina de palabras, ay!
Byl to nádherný chlapec.
Začal procházet třídou...
A všichni byli v šoku.
„To je židák!“
A posadil se do lavice. Jmenoval se Nicholas. Mexičan Nicholas.
Posadil se do lavice a asi po čtyřech minutách
najednou zvednul ruku.
A všichni si říkali: „Teď promluví.“
Zvednul ruku na sexuální výchově
a říká: „Pane učiteli.“
A...
Miluju ten mexickej přízvuk.
Ten příběh se fakt stal.
Je to celý pravda.
Chci vypodobnit Nicholasův hlas co nejvěrnějc.
Přesně takhle si jeho hlas pamatuju.
Ale taky jsem mohl být v dětství rasista.
Během sexuální výchovy se přihlásil a říká:
„Pane učiteli, co znamená ,přijít o věneček‘?“
A všechna děcka se mohly zbláznit.
Klukovi s vaječníky se zrovna udělalo líp a zas to na něj přišlo.
Z rukou jim padala zvířata.
Had honil po třídě veverky.
Děcka kreslila pentagramy na nábytek.
Zabíjeli ovce, který si přivedli z domova.
Ovce z domova!
Lidi byli nadšený.
Ještě nikdo se ve škole nezeptal na věci, co jsme řešili na hřišti.
Tyhle dva světy se nikdy nepotkaly.
Znali jsme ho čtyři minuty
a Mexičan Nicholas už byl náš hrdina.
Hrdina!
Druhý den jsme přišli do školy a všichni kluci měli nakreslený knírky
,a zabalili se do mexických vlajek.
Měli jsme italskou vlajku a měli jsme za to, že je mexická.
To jsem byl já.
Přiletěl jsem na drakovi.
Jo.
Jeden zrzoun ze třídy, Zrzek...
Promiň, řekl to můj děda.
Naučil mě to Morgan Wallen. Promiň.
Už je nemůžu brát nikam, kde jsou zrzci.
Chtěl bejt ultra solidární,
tak si na obličej a krk napsal fixou „Mexiko“.
Bral to fakt vážně.
Pak to dával dolů čtyři měsíce.
Jeden z učitelů ho po škole posadil do brouzdaliště,
pořádně ho namydlil a vydrhnul mu nápis „Mexiko“ z prsou.
Když se mu po letech narodilo dítě, mělo ten nápis na kůži.
A toho si lidi cení.
Díky.
Chci vám všem poděkovat,
že jste si sehnali negativní test
nebo potvrzení o očkování, ať už pravý nebo zfalšovaný. Děkuju!
Je to tady.
Umřeme společně.
Jo.
S váma by to nebylo tak špatný.
Ty kalhoty jsou tak těsný.
Jak můžou mít ženský sex takhle?
Nic tak blbýho jsem ještě nikdy neviděl!
Jo, šukej mě, Randalle.
Vyklepej mi kožich, Kyle.
Kdo je sakra Kyle?
Holky, máte na víc!
Takhle si nechávat vylízat čokodíru. Máte na víc!
Z Nicholase se ale velmi rychle stal Američan.
Začalo mu růst ego.
Ego je v Americe první na žebříčku vývozních artiklů.
Už druhý den ve škole mu začalo růst ego.
„Jsem hrdina a budu zasranej rapper.“
Z nějakýho důvodu,
jakmile se někdo v Americe nějak prosadí,
začne druhý den rappovat.
A je jedno, jestli jste byli pět let v kómatu.
Jakmile se proberete:
„Do čtvrtka potřebuju mít ten ospalej mixtape, jasný?“
Tak se Nicholas rozhodl, že bude rapper.
Na to si musel sehnat šperky.
Základní výbavu všech rapperů.
Ale u nás ve městě se žádný šperky neprodávaly.
Nebyly k sehnání.
Když jste chtěli šperky...
měli jste smůlu.
Jediný, co jste tam sehnali, byl terpentýn...
a tak podobně.
Šel na rozprodej majetku jedný starší sousedky, co umřela.
Jo, umírají.
Tak šel na rozprodej majetku jedný starší sousedky, co umřela,
a koupil si její šperky.
Kámo...
Druhý den v nich přišel do školy.
Vypadal, jako by objevil Titanic.
Měl na sobě starý babičkovský náhrdelníky.
A taky dvě brože.
Na jedný byl nápis „Veselé Velikonoce“.
A na tý druhý byla fotka nějakýho chlapa
a pod ní nápis „Navždy, Carl“.
„Kdo je sakra Carl?“
A na tričko si Nicholas napsal „Sexy Nick rapuje.“
Protože když chce dítě něčím být,
ale ještě tím není, napíše si to na tričko.
A přijde v něm do školy.
Právník.
Doktor.
Milovaný.
Problém byl, že slovo rapovat napsal špatně.
S „B“ místo „P“.
Na sexuální výchovu...
„Sexy Nick rabuje.“
A vyloučili ho.
Rabovat se pořád nesmí.
A žádnýho dalšího Mexičana jsem až do 19 neviděl.
Občas si při pohledu na maloměsto říkáme:
„Nemají vůbec nikoho rádi.“
Ale v některých městech nikoho nemáte, nic nevíte.
Nemáte možnost ty lidi poznat.
Podle mě bychom mohli využít výměnný program.
Od nás jsme posílali jen samý Randy a Darryly.
„Milá babičko, tečka. Pošli mi Mariu a křečka.“
Španělský holky.
To by šlo.
To není vůbec špatné.
Zjistil jsem, že mám s Hispánci víc společnýho, než jsem myslel,
protože můj táta byl z Nikaraguy.
Migroval sem.
Nemigrují jen zvířata?
Stejně nevím, co to znamená.
Přiletěl sem ve formaci do V? Netuším, jak se sem dostal.
Ale přišel sem v roce 1922.
Můj táta mě měl v 70. Narodil se v roce 1910.
Je to dost šílený.
Můj děda se narodil v roce 1880.
Jo. Neměli jsme ani jednu jeho fotku.
Na zdi nám visel jen jeho zarámovaný popis.
Někdo sepsal, jak vypadal, a máma to dala zarámovat.
A já na to koukal a říkal jsem: „Vypadá úplně jako já.“
Jsme si děsně podobný. Zdědím to, až máma umře, jasný?
No nic...
Můj táta nemohl pracovat.
Takže máma chodila do práce a táta byl s náma doma.
To je informace.
Říkám vám to, protože teď budu vyprávět, co se stalo.
Když mi bylo asi devět, někdo ve městě umřel.
A já musel jít na pohřeb,
protože táta pořád hledal, kam nás pustí zadarmo.
Nedělám si srandu.
Nejradši měl, když nám koupil pytlík koláčů v Burger Kingu,
vysadil nás u pohřební síně a my šli na pár odpoledních představení.
Tehdy se na pohřbech ještě dalo jíst, než to zakázali.
Táta mi musel pořídit oblek. Byl to můj první pohřeb.
Koupil mi oblek.
Bylo to těsně před Halloweenem, tak mi koupil kostým Beetlejuice.
Ale ne ze srandy.
Tak to dopadá, když 79letej chlap kupuje oblek.
Byl v lékárně a našel tam jednodílnej oblek.
Říkal si: „Můj syn se chová slušně,
tak mu koupím tenhle výstavní kousek za 11 dolarů.“
Nebudu to protahovat. Byl jsem na opravdovým pohřbu.
Protože někdo fakt umřel.
A měl jsem na sobě kostým Beetlejuice.
S pavučinama na ramenou.
Pár místních to dost naštvalo.
Nevím, jestli jste někdy byli na pohřbu.
Nebo jestli jste někdy potkali někoho, kdo umřel...
Je to jedinečná chvíle.
Pokud jste nikdy neviděli mrtvolu, dojděte se na to podívat.
Dojděte si tam.
Je to fakt dost cool.
Abyste měli představu, jak budete vypadat.
Stál jsem druhej na řadě.
Máma stála přede mnou, táta za mnou...
Toho mrtvého. A já tam přišel jako Beetlejuice.
Nevěděl jsem, co dělat, ale byl jsem na řadě.
Tak jsem začal mávat na lidi.
Předváděl se jako vydra.
Dával jsem do toho všechno.
-Ale celou tu dobu mi nedošlo,
že na zádech toho obleku je nůž.
A toho mrtvýho chlapa podřízli.
Svět je malej.
Díky, že jste součástí mýho života.
Díky za skvělý přivítání
a díky, že posloucháte můj podcast.
Teda!
Díky! Moc si toho vážím.
Snad to každýmu z vás vynahradím.
Asi se potkáme někde ve městě...
tak mi nic jinýho nezbyde.
Sakra, to jsem neměl říkat.
Děkuju vám za poslouchání podcastu, kde se bavíme o utrpení svobodných matek.
A budeme v tom pokračovat, takže moc děkuju.
Chci vám říct jednu historku.
Nejpracovitější člověk, kterýho znám, je moje máma.
Jo.
Je to pravda.
Rád vzpomínám na dobu,
kdy máma jednou vyhrála v rádiu poukaz na trvalou.
Fakt ho vyhrála!
Ozvala se jiná rodina, že ho vyhráli oni. „To my ho vyhráli, mrcho!“
Dokonce se o něj s náma přišli prát.
Přijeli dodávkou, vylezla z ní ženská a říká:
„Narovnejte jí to!“
„Máma už na tom byla.“
„Narovnejte jí to, svini!“
„O účes se nedělím!“
A pak nás poslali do prdele.
Sedli do dodávky, že odjedou, ale nešla nastartovat.
A takhle to u nás bylo se vším.
Všichni se vzájemně posílali do prdele
a nikdo nikam nemohl odjet.
Amen, baby. Jste na tom stejně.
Máma si tu trvalou nechala udělat.
A měla ji děsně natuženou.
Dokonce ani nemohla otáčet krkem.
„Jdi spát!
Jdi spát, jsem nádherná!“
A fakt byla nádherná.
Máma se o sebe nikdy nestarala.
Jen jednou po tý soutěži.
Takovou jsem ji neznal.
Nikdy jsem ji neviděl...
Každý den pracovala.
Věděl jsem, že chodí do práce.
Občas jsem ji viděl přijít z práce,
ale nikdy jsem neviděl, že by se o sebe starala.
Ne, že by musela vypadat
jako ženská nebo tak něco.
Ale nikdy jsem jí neviděl na očích,
že na ní někomu záleží.
A ten den mě napadlo,
že když vyhrála trvalou, je možný všechno.
Naseru do akvárka!
Naser si, rybo!
Nenávidím ryby, brácho.
Jestli se jim to nelíbí, ať sem přijdou!
Zkurvený bublající sračky pod vodou. Všechny jste svině!
Mokrý svině.
Pardon.
To jsem neměl říkat, omlouvám se.
Ale máma dostala trvalou a tehdy běžely v televizi
reklamy na Křesla Velkýho Charlieho.
Byla to firma, co prodávala sedací nábytek. Křesla a tak.
V tý reklamě říkali: „Nejpohodlnější křesla
v pohodlí vašeho domova.“
A na obrazovce probliknul nápis „Dvojité pohodlí.“
To jsme v Americe nikdy neviděli.
Pamatujete?
Doteď jsme měli jen jednu úroveň pohodlí.
A byli jsme v pohodě. Bylo to pohodlný.
Ale pak přišli nějaký nóbl sráčové.
A chtěli „dvojitý pohodlí“?
Ví o tom církev?
Protože to zní jako nějaký čáry!
Díky.
Ale ten chlap v telce vypadal důvěryhodně.
Nastříkali na něj vodu, aby vypadal upoceně.
Působil důvěryhodně.
Měl na sobě 11dílnej oblek.
V každý kapse měl jedno kuřecí stehno.
Asi mi rozumíte. Byl to podvodník.
V tý reklamě působil důvěryhodně.
A řekl: „Když zavoláte na tohle číslo,
dovezu vám naše křeslo domů
a dokážu vám, jak je pohodlné.“
Vypadal jako dříč. Moje máma je taky dříč.
Tak mě napadlo, že mu zavolám, aby k nám dovezl křeslo,
ale místo toho je dám s mámou dohromady.
Budu synem prodejce nábytku.
Tak jsem tam zavolal a zvedla to Vietnamka.
I když jistej si nejsem.
Klidně to mohl gay s vyraženým dechem.
Chci bejt férovej.
Řekli mi, že Velkej Charlie přijede tak za čtyři nebo šest týdnů.
To je za pár.
„Čtyři až šest týdnů?“ To je dost neurčitý.
Ale počkáme.
Netušil jsem, jak dlouho jí ta trvalá vydrží.
Trvalou jsme doma nikdy neměli. Měli jsme dvě kočky
a předplatný časopisu.
Znáte to, když si objednáte 30 časáků za čtyři dolary a oni vás zažalujou?
Tak to jsme měli.
Řekli čtyři až šest týdnů.
A já se v noci modlil: „Ježíšku na křížku, ať jí ty kadeře vydrží.“
Potřebovali jsme, aby ještě chvíli vydržely.
Vyjmenujte mi šest rodin, co vyhrály trvalou v rádiu dvakrát.
Šach mat, brácho.
Asi o tři týdny později moje ségra zavolala nahoru:
„Theo, někdo za tebou přišel!
A jdi do hajzlu!“
Byla Střelec.
Já seděl ve svým pokoji a asi jsem zrovna poznával svý tělo.
Pokaždý jsem zjistil to samý.
Lidi...
Měl jsem si do životopisu napsat „Zvrácený vědec“.
Ale rozběhl jsem se dolů a jak tak běžím,
říkám si: „Bože...
tohle je možná naposled, co půjdu po týhle podlaze.
Až mámě dohodím Velkýho Charlieho s křeslama,
budeme mít doma tolik křesel,
že už nikdy neuvidím podlahu.
Probudím se v posteli, stoupnu na svůj novej noční stolek,
z něj na lenošku, pak na lehátko,
pak na gauč a pak na divan
a otoman-otoman-otoman a budu venku.
Zkurvený podlahy jsou jen pro chudý.
Když jsem došel ke dveřím, podíval jsem se na mámu.
Ptala se: „Kdo to sakra je?“
Řekl jsem, ať si oblíkne svůj hezkej župan s kapsama.
Měla tu trvalou natuženou. Trochu povolila,
ale pořád jí zbyla jedna kulka v zásobníku.
Nebylo to „Jdu na večeři,“ ale spíš „Jdu na bufet do kasina.“
Jakmile jsem otevřel dveře, uviděl jsem to křeslo.
Vypadalo, jako by někdo stloukl dohromady šest vyřazených křesel.
Děsná sračka.
Fakt vopravdická sračka!
Tak se sháním po Velkým Charliem,
a on tam ani nebyl!
Stály tam dvě dospělý lesbičky.
Jedna měla účes jako já.
Říkám: „Tady se pozná dobrej vkus, dámy.“
Konečně jsem potkal svý lidi.
A ty nádherný Layelly šly k nám domů.
A to křeslo vzaly s sebou.
Postavily ho na zem v obýváku
a řekly mámě, ať si na něj sedne.
A na straně toho křesla byla páka.
Čím víc jste za ni tahali, tím větší pohodlí to křeslo nabízelo.
Dokud vás nevyhodili z práce.
Máma na něj sedla, zatáhla jednou, zatáhla dvakrát
a potřetí se celá zadní část toho křesla
najednou úplně urvala.
A máma proletěla kolem vyhazovu z práce
až k životu na vozíku.
Ale jakmile se její hlava dotkla země,
ta trvalá ji odrazila zpátky nahoru.
Takhle...
Jako by ďábel nadhazoval,
ale náš Pán měl rukavici připravenou.
Tak nás máma vyhodila z domu.
Mě i ty nádherný dospělý lesbičky. Dali jsme si hrudního placáka.
Ony chtěly. Já byl nezletilej.
A pak z naší čtvrti odjely.
Popravdě, já naši čtvrť nemusel.
Nechtěl jsem tam žít.
Nelíbilo se mi tam.
Nebylo to tam bezpečný.
V naší ulici žila rodina Huffova.
Měli 11 dětí a nula košil.
Jeden kluk si dal o Vánocích na ruce kalhoty.
A tahle nešťastná rodina ignorantů...
Tahle nešťastná rodina udělala něco chytrýho.
Něco děsně chytrýho.
Někde vzali stopku.
Kde se rozdávají stopky zadarmo?
Asi u památníků.
Tam ty stopky odkládají.
A...
dali si ji přímo k baráku.
Tohle je silnice před jejich domem.
Jedete po ní. Vy řídíte.
Uvidíte stopku, tak zastavíte.
Ale žádná křižovatka tam není.
Jen jejich dům.
A zatímco přemýšlíte, proč tam musíte stát,
přijde nejstarší dítě a prodá vám drogy.
Dobrý umístění je nad zlato.
A pokud si myslíte, že byste si tam drogy nekoupili,
moc dobře se neznáte.
Ty nádherný lesby tam zastavily a koupily si pár pytlíků.
O týden později se k nám přestěhovaly.
A za deset let se vyspaly...
asi tak s jedenácti matkama mých kámošů.
Jestli tohle není dvojitý pohodlí...
tak už nevím.
Jsem Theo Von! Moc vám děkuju!
Díky, Nashville. Mám vás rád!
Díky, že jste v mým životě!
Díky! Rád jsem vás viděl!
„Překlad titulků: Anna Hulcova