Downloaded from YTS.MX
A NETFLIX STAND-UP KÜLÖNKIADÁSA
Official YIFY movies site: YTS.MX
Hölgyeim és uraim! Nagy tapsot Theo Vonnak!
Mi a pálya, Nashville?
A mindenit, de jó titeket látni!
Jó, hogy itt lehetek.
Nemsemleges frizurában jöttem.
Hagyjatok engem ezzel az egyenjogúságos szarsággal!
Úgysem tudjátok, milyen nemű vagyok.
Lehet, hogy a legkeményebb leszbi vagyok, akit valaha láttatok. Bizony!
Margaret vagyok, baszki!
Durva az élet.
Nagyon szarul nézek ki.
Azt hittétek, nem tudom?
Pedig tudom.
Kurva szarul nézek ki. A múltkor jöttem rá,
hogy úgy nézek ki, mint aki sokat cigizik.
Beltenyésztésűnek tűnök?
Láttatok már olyat, aki sétálni viszi a karját?
Ez az egyenjogúság frizurája.
Ennél egyenjogúságosabb frizura nincs.
Ezt a frizurát mindenki utálja.
Ha túl sok minden van az életedben,
akkor dobj egy ilyet a fejedre!
Egyből lesznek szabad napjaid.
Mert egy ilyen frizurájú férfitől senki sem akar semmit.
Minden alól kibújhatsz ezzel.
Ha valaki azt mondja: „Egy újszülött esett a kútba!”
Erre te: „Mi van?
Én csak a hot dogomra várok.
Milyen újszülött?
Egy újszülött kismacska?”
Egy ilyen frizkóval semmit sem várnak el tőled.
Meló? Ki van zárva.
Az másoknak való.
A haverom dolgozik. Neki jó a haja.
És mindig csak panaszkodik.
Így: „A főnököm egy csomó melót ad nekem.”
„Azért, mert így nézel ki, Randall!
Látja rajtad, hogy úgyis megcsinálod!”
Egy ilyen hajjal jöhet a fordított pszichológia, cimbora!
Ha a melóban meglátnak egy ilyen hajjal, azt mondják:
„Találkozunk az ebédnél, haver!”
És nem rúghatnak ki, mert lehet, hogy nő vagyok.
Manapság jó nőnek lenni.
Régóta próbálom betűrni a farkamat.
„Ez csak egy hosszú vagina, biztos úr! Ne rúgasson ki!”
Lefekvés előtt gyakorlatokat végzek, hogy a dákóm befelé nőjön.
Csökkenteni kell a méretén, hogy ha szép jövőt akarok.
De jó, hogy itt lehetek Nashville-ben! Köszi a fogadtatást!
Hálás vagyok érte. Köszönöm!
Los Angelesben élek, basszus. Ott mindenkinek elment az esze.
Bizony. De nem a tüzeket okolom érte.
A lángok nem ártanak.
Ott már nincsenek normális emberek.
Én normális emberek között nőttem fel.
Vágjátok?
Ott mindenki menő. Menőznek, mert apuci nagyon vagány.
Értitek?
A környéken, ahol felnőttem, volt egy kar nélküli fickó.
Mindenkivel kikezdett.
De egy karja sem volt.
Gurtnek hívták a csávót.
Igen.
Dehogy! Edgerton volt a neve.
Senkit sem hívnak Gurtnek. Az nem is név.
Ez inkább egy hangutánzó szó arra, ha eszünk valamit.
Ha evés közben megijesztenek, azt mondod: „Gurt!”
„Csak anya simogatja a macskát.
Szólj, mielőtt hozzáérsz a macskához, Linda!”
Szóval Edgertonnek hívták az ipsét.
Harminc embert intézett el fojtófogással, karok nélkül.
És azért hívták Gurtnek, mert az Edgerton név
első és utolsó két betűjét kihagyva
azt kapjuk, hogy „Gurt”.
A neve csonka változata. Olyan, mint ő.
Ez a legszerencsétlenebb név, amit valaha hallottatok, nem?
És nem vártál tőle fojtófogást, mert nem volt egy karja sem.
Isten félbehagyta a teremtését.
Csak álldogált, és egyszer csak ennyit hallottál: „Hapci!”
Aztán bumm! Ellátta valaki baját, aztán valahogy így hazaimbolygott.
Mint egy cigicsikk.
A csávónak egyszer a bíróságra kellett mennie,
és a bíró annyit mondott: „Erről a fasziról beszéltetek?”
Gurt csak álldogált ott.
A bilincs a vállán lógott.
Így kellett ujjlenyomatot venniük róla.
Vállat a tintába,
aztán rajzolt egy hóembert a lapra.
Kíváncsi vagyok, hogy most mi lehet vele.
Valaki tuti, hogy lelőtte.
Nem helyeslem mások lelövését,
de néha szükség lenne rá.
Mert a faszi nem is ember volt, ezzel a fojtogatással.
Inkább egy nagy kígyó.
Nem tudott olvasni,
másokat fojtogatott.
Kígyó volt.
Ez könnyű volt. Ilyen a kígyós matek.
Ez nekem könnyen megy.
Szóval normális emberek közt nőttem fel.
Volt egy srác a környékünkön, akit Kefirnek hívtak.
Egy tejtermékről kapta a nevét.
Bizony. Lehetett volna Joghurt is.
Vagy Vaj, esetleg Mantequilla. Ez spanyolul a vaj.
Klassz, mi? Spanyolul szexibben hangzik.
„Jó bőr ez a Mantequilla!
Nem tudod, hány éves?”
Szóval a srácot Kefirnek hívták, és Down-szindrómában szenvedett.
Nem bánom, ha nem hiszitek el, nem fogok vitázni veletek.
Máshol, másvalakivel vitázhattok ezen. De tényleg Down-kóros volt.
Mindenkivel volt valami, neki ez jutott.
Igen. Sajna így volt.
De az anyja nem intézte el a papírjait.
Mert anyuci alkoholista volt. Így csak úgy elvolt a srác.
Szabadúszó volt.
Az anyja pedig betépve csak annyit mondott: „Nem beteg!”
Az emberek azt mondták: „Nézzétek, Down-kóros!” Mire az anyja: „Nem az!
Csak ír származású.”
Dehogy ír!
Ennyire senki sem lehet ír, Miss Janet!
Mert akkor 700 százalékban lenne ír.
Az már majdnem skót.
És nem a Down-kóros gyerekeken viccelődök.
Eszemben sincs. Nem tennék olyat! Szóval ha erre gondoltok,
akkor ne tegyétek!
Attól, hogy gondoltok valamire, még nem csinálom.
Mindenkinek lehet valami baja, vágjátok?
Bármi. Lehet, hogy leprás vagyok.
Pedig azt sem tudom, mi az.
Szóval igazán meghökkentő lenne, ha kiderülne, hogy mégis az vagyok.
Kefirrel régen együtt piáltunk.
Sokan azt hiszik, hogy a Down-kórosok sohasem isznak alkoholt.
Talán a legtöbb esetben nem, de itt ez a helyzet igencsak fennállt.
Mindig a helyi Ramada Hotelben iszogattunk.
Amíg meg nem öltek ott valakit. Egyébként tudtátok,
hogy minden Ramada Hotelben volt már gyilkosság? Bizony.
Még oldalt is készítettek róla. MindenRamadaGyilkosság.com.
Nagyon menő. Vagyis nem az, csak...
Csak tök durva.
Két Ramada Hotel létezett, ahol senkit sem öltek meg.
Az emberek kiakadtak a fórumokon.
„Mindenki nyugodtan alszik ezeken a trágyadombokon!”
Aztán hál' istennek azokban is megöltek pár embert.
„Nyugodjanak békében!”
Kefirrel régen ott piáltunk, egy másik fickó társaságában.
Egy éjjeli műszakban dolgozó szállodavezető férfival.
A Ramada Hotelben dolgozott, és Mr. Patricknek hívták.
Mindig volt menő bora. Rizlingje.
A kocsija csomagtartójából elővette, öntött kávés poharakba, és ott piáltunk.
Beíreztünk rendesen.
És utólag jöttem rá, hogy az a fickó tutira egy visszavonult pedofil volt.
Vágjátok? Benne volt a dolog, de mégsem tett érte semmit.
Legyen ez egy lecke. Ha pedofil vagy, ne adj árulkodó jeleket!
Így megoldódik minden problémád.
De hagyjuk is!
Mi van még velem?
Nem sok minden.
Az uncsimat megharapta egy meleg fickó.
Meglátjuk, hogy átváltozik-e!
Tényleg megtörtént. Méghozzá Los Angelesben.
A világ legbarátságosabb városában, ahol heterókat harapnak meg.
Halloweenkor történt.
Egy meleg srác őzgidának öltözött.
Bizony.
Egy meleg srác őzgidának öltözött.
Kiugrott a sövényből, és hátba harapta az uncsitesómat.
A hátába harapott!
Fognyomokat és fahéjas szájfényt hagyott maga után.
Megvizsgálták, tényleg fahéjas volt. A helyszínen barackosnak hitték.
Ennek véget kell vetni, basszus!
Ennél jobbak vagyunk.
Egy másik férfinak a seggébe csípett. Most mindent elmondok!
Belecsípett a seggébe.
Ki csinál még ilyet?
Ez a hatévesek szokása.
Mennyire ördöginek kell lenni ahhoz, hogy belecsípjünk valakibe?
Hogy megfogjunk egy kis darabot valakiből, és megszorítsuk úgy, hogy fájjon?
Ennek véget kell vetni.
Ennél jobbak vagyunk.
Még a végén felizgulok.
Nehogy azt mondjátok, hogy ez melegellenes! Nem az.
Nem érdekel, ha meleg vagy.
De jó lenne, ha nem harapdálnál másokat a szabadban, cuncimókus!
Nem illik a szabad ég alatt másokba harapni, barátom!
Mindenkinek voltak már őrült estéi. A buzulás már nem nagy buli.
Úgy látom, senki sem tagadja.
Az szép!
Senki!
Még egy ilyet sem csinált senki. Jól van, basszus.
Mindenki buzult már egy kicsit.
Nem mondom, hogy jó melegnek lenni, de már nem ritka dolog, mint régen.
Több meleget ismerek, mint zsonglőrködni képes embert.
Sokkal többet.
Már az LMBTQZS a menő.
Senkit sem hagyhatunk ki.
Mindenki tart golyókat a levegőben.
Múlt hónapban Wallace haverom azt mondja: „Haver! Azt hiszem, a férfiakat szeretem.”
Erre én: „Daniel már régóta...
Szóval értelek, de van nagyobb gondunk is.”
Mindenki buzult már egy kicsit.
Ha egyszer is járt volna egy Quiznosban... Emlékeztek még arra a helyre?
Szendvicseket árultak. Pasis hely volt. Javarészt férfiak jártak arra a helyre.
Ha megöltök, akkor se tudnék hét nőt felsorolni, akik ott jártak.
A Quiznost minden pasinak ki kellett próbálnia.
Besétáltál a helyre,
az ajtó nyikorgott, amikor kinyitottad.
És hatalmas grillezett szendókat árultak.
Leültél egyedül, és megpróbáltad
elmajszolni azt a huncut szendvicset.
Közben szemeztél egy másik fickóval.
Teljesen átjárt a boldogság.
Nem voltál meleg, de az nem volt túl heteró dolog.
Bizony!
A Quiznos kapudrog volt a melegséghez.
Én ezt beírtam ott a panaszkönyvbe.
Mindenki buzult már egy kicsit.
Képzeld el, hogy egy barátod házában vagy, mondjuk szeptemberben.
És nagyon hideg van odakint, ezért ott maradsz nála,
mert nincs kedved hazakocsikázni. Ő a szobájában alszik, te a kanapén,
ő korán megy dolgozni, és te bemászol az ágyába, mert még meleg.
Vágjátok?
Ettől még nem vagy meleg, de heteró sem, cimbora!
Ott már valami van.
Látjátok? Nem is különbözünk annyira. Néha mindenki buzul egy kicsit.
Szerintem úgy 11 százalékban mindenki meleg.
De az nem nagy szám, szóval...
Gyerekkoromban nem igazán különböztek az emberek.
Egy fickóba belecsapott a villám.
Igen. Direkt csinálta, hogy pénzt szerezzen.
És a legdurvább, hogy kómában volt, de mindenki irigykedett rá.
Ilyeneket mondtunk: „Nézzétek azt a gazdag genyót!
A mi adónkból tartják életben!”
Ott mindenki ugyanolyan volt.
A környékünkön csak szegény fehérek és szegény feketék éltek.
Így amikor a fehér kiváltságról hallok, akkor azt gondolom:
„Baszki!
Bezzeg a mi időnkben...”
Mondjuk ismertem pár kötött pulóvert hordó geciládát.
Ne értsetek félre, de nekem a téli szettem két atléta volt.
„Ebben biztos nem fogok fázni?”
„Dehogy fogsz!”
„Csak nagyon fázom, és sportosan érzem magam.”
A fekete barátaim kiakadtak rám.
Azt mondták: „Mit tettél velünk? Ellopod a culánkat?”
Erre én: „Szerintetek loptam volna ezt, miután a szomszédba költöztünk?
Adtok a mazsolából, vagy sem?
Cimbik vagyunk, nem?
Szerintetek elloptam a ruhátokat, és nem hordom őket?
Valaki másnál vannak a gönceink.
És nézik, hogy vitázunk ezen.”
Ez a zöldhasú kiváltság.
A kiváltság kurvára zöld.
A szegények szeretnek vitázni. Durva.
Az egyik: „Szegény vagy?” A másik: „Kurvára!”
A tesómat az utcánkban egyszer eltalálták egy szigonnyal.
Nem tököltek, beleállították a tengeri tűt.
Bizony.
Valaki a múltból dobta felé azt a szart.
Vili?
Egy kibaszott időutazó lándzsa. Eltalálták vele.
A szegények szeretnek vitázni.
Gyerekkoromban sokat vitáztam a fekete srácokkal.
Nem tudom, veletek volt-e ilyesmi,
de mindig ők nyernek.
Mindig ők nyernek.
De egyszer csaltak. Öt fekete csávó támadt rám éjszaka.
Nem tudom, veletek előfordult-e ez.
De legalább képzeljétek el!
Hunyjátok le a szemetek!
Most hánnyal álltok szemben?
Annyival, amennyit el tudtok képzelni.
Nagyon durva volt. Igen szegények voltunk gyerekkoromban.
A szegénység kissé rizikós volt, de egybe jó móka is.
Bizony.
Egyszer valaki meghalt egy ároktűzben.
Igen. Majdnem túlélte, de mindig visszadobták szegényt.
A háztulajdonosok szövetsége ezt nem engedné.
Ahhoz még nagyobb szabadúszónak kell lenni.
Voltak anno érdekes dolgok.
A szegénység mindenkinek nehéz. Bőrszíntől függetlenül.
Egyeseknek nehezebb, mint másoknak.
Talán bizonyos nemzetiségűeknek még nehezebb.
De szerintem néha elfelejtjük azt, hogy a fehérek is szenvednek.
Emlékszem, segélyért folyamodtam, amikor beiratkoztam a főiskolára.
Bementem oda, ahol igényelni kellett,
és egy cuki fekete nő dolgozott ott, akit Miss Lindának hívtak.
És kérvényezni akartam a szegény fehéreknek járó segélyt.
De nem voltak olyan programok. Csak szegényeknek nem voltak.
Azt mondta: „Ez csak feketéknek, latinóknak,
őslakosoknak és csendes-óceáni szigetlakóknak jár.”
„A kibaszott szörfösöknek?
A szörfösök kapnak pénzt? De víz sincs a közelben!”
Erre ő: „Jöjjön vissza, ha fekete lesz!”
Mire én: „Mi a kód, Linda?”
Erre ő: „Beszéljen a kosáredzővel!”
Erre én: „Ő nem változtat feketévé!
A játékosai eleve feketék voltak. Ennyire azért nem jó edző.”
És vannak, akik játsszák a feketét,
amit abszolút nem díjazok.
De ha valaki előttem csinálja, akkor várok egy pillanatot,
hogy meggyőződjek arról,
hogy nem a segélyért csinálják-e. Vili?
Mert ha erről van szó, akkor engem is lehet barnítani!
Vagy egy kis pirosítót kérek! Jó leszek filippínónak.
Akkor dől majd a lé. Áldassék az Úr!
Ha ez kell, akkor együtt szenvedünk.
Szóval gyerekkoromban mindenki ugyanolyan volt.
Emlékszem arra, amikor először kaptunk egy mexikói srácot.
Nem „úgy” kaptunk, ne értsetek félre!
Nem egy ládában érkezett.
„Hector! Gyere, cimbi! Milyen volt az út?” Nem ez történt.
Természetes körülmények között jelent meg. Egy természetesen megjelenő latino volt.
Okés? A környékünkön egy sem élt. Egyetlen egy sem.
Nem mi nem akartuk őket, egyszerűen nem volt ott egy sem.
Isten nem ad mindenkinek mindent, és mi nem kaptunk latinókat.
Azt hiszem, hetedikes voltam.
Emlékszem az akkori óráimra. Volt természettudomány, biológia,
állatok.
Az jó volt.
Szexuális felvilágosítás, szabad levegő.
Mert volt egy srác, aki nem járhatott ki. Rösztinek hívták a srácot.
Röszti. Egy kajáról kapta a nevét.
Autista volt a gyerek, eléggé látszott rajta.
Igen, autista volt.
Egy lepedőben jött suliba, mert úgy volt jó neki.
Egész nap rajta volt a lepedő, és aztán úgy is ment haza.
Röszti Királynak hívták. Ez volt a beceneve.
Mert a lepedő olyan volt, mint egy palást. Ez egy normális becenév.
Ha egy gyereken van egy lepedő, akkor Röszti Király lesz a neve.
Az egyik tanár be akarta vonni az iskolai életbe.
Képeket kellett rajzolnunk a külvilágról,
és becsúsztattuk a lepedő alá Rösztinek.
A/5-ös méretben kapott apró infókat a világról a kis Rösztike.
Szóval délelőtt tízkor gubbasztott a lepedő alatt,
és özönlött be hozzá az információ.
„Jól van! Szuper!”
Beismerem, néha olyat rajzoltam, mintha éppen háború dúlna odakint.
Becsúsztattam neki a faszba.
És annyit hallottunk, hogy: „Háború!”
Ennyit láttunk Rösztiből:
„Napfény!
Napfény!
Napfény!”
Három napfénnyel lehetett lenyugtatni. És akkor nem remegett tovább a lepedő.
„Le kell nyugtatni az ágyneműt, mert az Röszti!”
Mondta Isten.
Nagyon szuper volt. Remek volt az osztály. Méghozzá azért,
mert állatok voltak bent.
Ismeritek az állatokat.
Láttatok már állatokat, tudjátok, miről beszélek.
Állatok voltak az osztályteremben.
Az óra elejétől a végéig nálad lehetett az állat az asztalnál.
Természettudományt tanultunk, de nálunk volt a természet egy darabja.
Voltak ott hörcsögök, meg futóegerek, babám.
Kígyók, gyíkok, ilyenek. Vili? Velük ülhettél az asztalodnál.
Magaddal vihettél egy kismacskát vagy egy osztrigát, babám. Bizony.
Az egyik srácot anno egy tűzből mentették ki.
Félt, hogy megkarmolja valami, így odaadták a kezébe az osztrigát.
Shermannek hívták a srácot.
Volt, aki Rostélyos Shermannek hívta, de én nem, világos?
A többiek úgy hívták, én nem. Én rohadtul nem mondtam azt neki.
Sosem hívtam úgy.
Természettudományt tanultunk, és nálunk volt a természet egy darabja.
Megfoghattunk egy remeterákot vagy...
esetleg egy kiskutyát.
Vagy egy mormotát. Esetleg egy vízi állatot.
Egy halat, igen.
A kezünkben tarthattuk őket.
A halat szar volt megfogni,
mert kétpercenként vízbe kellett mártani.
Volt egy Lester nevű srác az osztályban,
aki nem mártotta vízbe a halat.
Nem volt túl eszes srác.
Csak nyitott szájjal tudott tanulni. Így!
„Lester! Tesó! Rakd már vízbe, baszki!
Már ki van száradva a hal!
Mártsd már vízbe!
Már hat perce nálad van, Les!
Egy gyilkos vagy, kisapám!
Egy átkozott állatkitömő. Mártsd már vízbe!”
Természettudományt tanultunk, és nálunk volt egy darab a természetből.
Öt különböző dimenzióban jártunk egyszerre. Igazán gyönyörű volt.
Egy nap a szexről tanultunk.
Bizony. Igen, ez szükséges.
Ez a dolog bennünk van.
Bennünk él.
És azt hittem, hogy egyszer Ed...
Bizony!
Azt hittem, hogy egyszer majd Ed el fog spriccelni az teremben.
Mert láttam a srácot a kígyóját tekergetve a sínek mellett.
Amtrak Eddie volt a neve.
Kiverte a kerítésre.
Tízcenteseket dobáltak rá, amikor elment.
„Menj el, Eddie!
Gyerünk, Eddie!”
És volt, aki barackkal etette a kerítésen keresztül.
Hogy legyen energiája.
És a „szexuális felvilágosítás” rímel a „szopatás” szóval. Bizony.
Minden alkalommal a kormány nyer.
Szóval a szexről tanultunk. Nagyon vártuk.
Izgatottak voltunk, zavarban voltunk.
Az egyik srácon szmoking volt.
„Baszni nem fogunk, Kenneth! Okés?
Csak grafikonokat fogunk nézni.”
Elkezdte kölnivel bekenni a haját.
„Vegyél vissza, Kenny cica! Csak grafikonokat fogunk nézni!”
Egyszer a suli legkeményebb sráca
elájult, amikor egy petefészket rajzolt a táblára.
Nem voltunk egy jó csoport.
Emlékszem, hogy nekem mindenem megmerevedett.
És fogtam a mókust a kezemben.
„Ha a mókus vesz egy mély levegőt, akkor el fogok menni!”
Basszus!
Ez túl sok volt, ne haragudjatok!
Hadd kezdjem ezt elölről!
Sajnálom, hogy ezt mondtam!
A sátán szólalt meg belőlem.
Milyen durva, hogy néha így előjön belőlünk a sátán, nem?
Azt hiszitek, hogy jók vagytok, de előbújik belőletek a sátán.
Látsz engem, Uram ? Én vagyok a sátán
Tényleg nem voltunk egy jó csoport.
Egyszer bejött hozzánk az igazgató. Egy gyönyörű nő. Nancy Woodsnak hívták.
Azt hiszem, hogy már nem él. De nem vagyok benne biztos.
Ms. Woods, ha most ezt nézi...
akkor az csak jó dolog.
Istenem, miket beszélek?
Ki akartuk nyírni őt, ennyit biztosan tudok.
Vágjátok?
Bizony ám.
Az egyik igazgatóhelyettes a szünetekben a kocsija csomagtartójában aludt.
Kiszedte a zárat, hogy kapjon levegőt. Durva egy csávó volt.
Nagyon az volt. Rollie Colemannek hívták. Nem kellett volna kimondanom a nevét.
De nem kellett volna gyerekek előtt csinálnia.
Szóval kvittek vagyunk, Rollie!
De emlékszem, bejött hozzánk az igazgatóhelyettes, Nancy Woods.
Olasz volt.
Legalább 700 százalékban olasz volt.
Úgy 80 centi magas lehetett.
Kis töpörtyű volt.
Marinara szószt ivott, és hormonnal lőtte magát.
Igazi tízes volt a nő.
És nagyon szigorú volt. Bejött hozzánk, egy új diákot pattogtatva.
Azt mondta: „Gyerekek! Ő itt az új osztálytársatok.”
Egy mexikói srác volt.
Sosem láttunk mexikóit.
Gondoljatok mexikóiakra!
Most ne gondoljatok rájuk!
Ilyenek voltunk.
Körülbelül 10-12 rajzot láttunk mexikóiakról.
Voltak köztük jó rajzok és nem túl jók is.
„Ez egy papírsárkány.
Csak aláírtad, hogy 'Mexikó'. De ez egy papírsárkány.
Erre csak egy négyest kapsz.”
Gyönyörű kisfiú volt.
Átsétált az osztálytermünkön.
Nem úgy nézett ki, mint mi.
Csak fekete és fehér gyerekeket láttunk. Hozzá hasonlót sosem.
A bőrszíne hasonlított egy szerecsendió színére. És...
bajusza volt, vili?
Még a legvadabb álmainkban sem láttunk
egy gyereket bajusszal.
De ez a latinók kultúrájának a része.
A mexikói fiúk annyit stresszelnek gyerekkorukban, hogy...
Kinő egy függöny a szájukra.
Egy cortina de palabras.
Meseszép kisfiú volt.
Átsétált keresztben az osztálytermen.
A többiek pedig így reagáltak: „Azt a kurva! Ez egy zsidó!”
Leült az asztalához. Nicholasnak hívták. Mexikói Nicholas.
Leült az asztalához. Négy perce lehetett bent,
és máris felemelte a kezét.
Erre a többiek: „Most beszélni fog!”
Felemelte a kezét szexoktatás közben,
és azt mondta: „Figyeljen, Mr. Blackwell!”
És... Jól van!
Imádom ezt a mexikói akcentust. Nagyon durva.
Figyu! Ez a sztori teljesen igaz.
Az utolsó szóig igaz.
Megpróbálom a lehető legjobban utánozni a hangját.
Én pontosan így emlékszem a hangjára.
Lehet, hogy gyerekként rasszista voltam.
De felemelte a kezét szexoktatáson, és azt mondja:
„Figyeljen, Mr. Blackwell! Mi az a szűztelenítés, tesó?”
Minden gyereknek elszállt az agya tőle.
A petefészkes srác épphogy jobban lett, erre újra kiütötte magát.
Volt, aki elejtette az állatát. Kígyók üldözték a mókusokat a teremben.
Ötágú csillagokat rajzoltak a székekre.
Bárányokat öltek meg, amiket otthonról hoztak.
Házi bárányokat, baszki!
Nagyon bepörgött mindenki.
Mert senki sem tett még fel ilyen gyakorlati kérdést élesben.
Ilyet addig sosem láttunk.
Négy perce volt az életünkben,
de a mexikói Nicholas egy hős volt a szemünkben. Egy hős!
Amikor másnap a suliba mentünk, minden srác bajuszt rajzolt magának,
mexikói zászló volt rajtunk.
Olasz zászlókat is hordtunk, amiket mexikói zászlónak hittünk.
Ezt én csináltam.
Papírsárkányokat reptettünk.
Igen. Bizony.
Volt egy vörös hajú srác is az osztályban. Egy vörhenyes.
Bocsi, ezt a nagyapámtól tanultam,
meg Morgan Wallen dalaiból. Elnézést!
Vörösek körül már nem is merem mondani.
Ez a srác annyira izgatott lett,
hogy ráírta a „Mexikó” szót az arcára, nyakára és mellére egy alkoholos filccel.
Pár srác komolyan nyomta.
Négy hónapig nem jött le a bőréről. Bizony.
Az egyik tanárunk tanítás után betette egy teknőbe,
és mosogatószerrel kezdte lesúrolni a mellkasáról a „Mexikó” szót.
Évekkel később gyereke született, és a babának a bőrén is rajta volt.
Nagyon durva volt.
Köszönöm!
Szeretném megköszönni mindenkinek, hogy csináltattatok negatív teszteket,
vagy az oltási kártya megszerzését, vagy a kártya hamisítását. Köszi!
Ez a beszéd!
Együtt fogunk meghalni.
Bizony.
Ez nem egy rossz csapat itt, szóval még jó is lehet.
Basszus, olyan szűk ez a nadrág!
Nem hiszem el, hogy a nők így szexelnek.
Ez a legbénább faszság, amit valaha láttam.
Kefélj tovább, Randall!
Nyomjad neki, Kyle!
Ki a franc az a Kyle?
Egy Kyle-nál jobbal is kezdhettek, hölgyeim.
Ilyenekkel nyalatjátok ki magatokat. Ennél jobbat érdemeltek!
Nicholas hamar amerikaivá vált. Elmesélem, mi történt vele.
Elkezdett nagy egója lenni. Vili?
Mert Amerikában ez az első számú exportcikk.
Kezdett nagy arca lenni. A második nap azt mondja:
„Bizony, hős vagyok és egy kibaszott rapper.”
Mert valamiért az van,
hogy ha valaki népszerű lesz valamivel Amerikában,
akkor az a valaki másnap rappernek áll.
Vágjátok? Ha valaki mondjuk öt éven át kómában volt,
majd felébred,
akkor csütörtökre kész az álmos mixalbuma.
Szóval Nicholas rapper akart lenni.
Így szüksége volt ékszerekre. Minden rappernek ékszereket kell hordania.
De városunkban nem lehet kapni ékszereket. Így nem sikerült szereznie.
Ha valaki ékszert akart magának...
az nem kapott.
Viszont könnyen lehet ott szerezni mondjuk terpentint
és ötleteket.
Ezért elment egy garázsvásárba, ahol egy elhunyt idős nő cuccait árulták.
Igen, ők is meghalnak.
Tehát elment egy elhunyt idős nő garázsvásárába,
és megvette az ékszereit. Vili?
Bakker!
Amikor másnap megjelent a suliban,
úgy nézett ki, mint aki megtalálta a Titanicot.
Öregasszonyos nyakláncok voltak rajta.
Két brosstűt is felvett.
És az egyiken az állt, hogy: „Kellemes húsvéti ünnepeket!”
A másikon volt egy kép egy fickóról,
amire az volt írva: „Örökké, Carl.”
Mi meg: „Ki a fasz az a Carl?”
A pólójára pedig azt írta, hogy: „Nick, a szexi rapper.”
Mert ha anno gyerekként szerettél volna valami lenni,
ami nem voltál, akkor ráírtad egy pólóra,
és abban flangáltál.
„Ügyvéd.”
„Orvos.”
„Akit szeretnek.”
Nicholasnál az volt a baj, hogy elírta a „rapper” szót.
Egy „p”-vel írta.
És úgy jött be a szexoktatásra.
„Nick, a szexi erőszaktevő.”
Ezért kirúgták.
A nemi erőszak bűn. Még ma is.
Aztán egészen 19 éves koromig nem láttam mexikói embert.
Néha egy kisvárosról azt mondjuk, hogy: „Ezek az emberek nem szeretik azokat.”
De néha előfordul, hogy nincs ott senki.
Nincs lehetőséged bizonyos embereket megismerni.
Úgyhogy szerintem jó lett volna
egy csereemberes program.
Ahonnan származom, onnan küldenénk pár Randyt és Darrelt,
hozzánk meg küldenének pár Mariát.
Spanyol nőket.
Baró lenne.
Nagyon baró.
Egyébként kiderült,
hogy több közöm volt a latinókhoz, mint gondoltam.
Mert apám Nicaraguában született,
majd itt lett bevándorló. Erre használhatom ezt a szót?
Nem tudom, mit jelent a szó. Na mindegy.
V-alakban repült ide? Nem tudom, hogy került az országba.
De 1922-ben jött Amerikába.
Apám 70 éves volt, amikor megszülettem. Ő 1910-ben született.
Ami elég durva.
A nagyapám 1880-ban született.
Bizony. Nincs róla egy képünk sem.
Nincs. A nagyapám kinézetének a leírása van bekeretezve a falra akasztva.
Valaki leírta, hogy nézett ki, anyám pedig bekeretezte.
Ha elmegyek mellette, annyit mondok: „Nagyon hasonlítunk.”
A kiköpött mása vagyok. Az enyém lesz, ha anyám meghal.
Azt akartam ebből kihozni, hogy apám nem tudott dolgozni.
Így anyám dolgozott, apám pedig otthon volt velünk.
Ez egy fontos információ.
Azért mondtam ezt el, mert el akarom mesélni, mi történt.
Úgy kilenc lehettem, amikor meghalt egy ember a városban.
El kellett mennem a temetésére,
mert apám mindig talált nekünk valami programot.
Nem viccelek. Apám mindig vett nekünk egy rakás pitét a Burger Kingben.
Aztán elvitt minket a ravatalozóba pár délutáni előadásra.
Akkor még lehetett enni a temetéseken, még nem tiltották meg.
Apám venni akart nekem egy öltönyt. Először voltam temetésen.
Venni akart egyet nekem.
Halloween előtt voltunk, és vett nekem egy Beetlejuice-jelmezt.
És nem poénból.
Egy 79 éves embert képzeljetek el öltönyvásárlás közben!
A boltban meglátott egy menő egyrészes öltönyt.
Biztos erre gondolt: „A fiam jól viselkedett,
ezért megkapja ezt a 11 dolláros darabot.
Térjünk vissza a lényegre! Egy igazi temetésen voltam.
Valaki igazából meghalt.
Rajtam pedig egy Beetlejuice-jelmez volt.
Vagyis öltöny. Pókháló volt a vállrészén.
A következő részen akadt ki pár helyi lakos.
Nem tudom, jártatok-e már temetésen,
vagy hogy találkoztatok-e már valakivel, aki meghalt.
Ez egy egyedi pillanat. Ha még nem láttál hullát, pótold!
Látnod kell egyet.
Muszáj megnézni egyet.
Nagyon menő.
Ez egy kis bennfentes kereskedelem.
Beálltam másodikként a sorba.
Az anyuka előttem állt, az apuka mögöttem.
Az elhunyt szülei. Én pedig Beetlejuice-nak öltöztem.
Nem tudtam, mitévő legyek. Én jöttem.
Elkezdtem integetni az embereknek.
Úgy csináltam, mint egy vidra.
Minden jót bevetettem.
De nem vettem észre, hogy amíg ott álltam, egy kés lógott ki a ruhából.
És a halottat megkéselték.
Kicsi a világ.
Köszönöm!
Köszi, hogy az életem részei vagytok, hogy fogadtatok engem,
és hogy hallgatjátok a podcastemet!
Bizony, baszki!
Hálás vagyok érte. Köszönöm! Ez nagyon sokat jelent.
Mindegyikőtöknek köszönöm!
És ha találkozunk a városban, akkor valószínűleg meg kell majd hálálnom.
Basszus, ezt nem kellett volna!
Köszönöm, hogy hallgatjátok a podcastem! Sok Szenvedő anyukák részt toltunk,
és tovább fogjuk folytatni, szóval még egyszer köszi!
Köszi! Elmondok még egy sztorit.
Az egyik legszorgalmasabb ember, akit valaha ismertem, az az anyám volt.
Bizony!
Ez így igaz.
Az egyik kedvenc gyerekkori emlékem, amikor anyám nyert egy dauert a rádióban.
Igen, nyert egyet.
Egy másik család is állította, hogy nyertek.
Erre mi: „Mi nyertünk, köcsögök!”
Átjöttek megküzdeni érte.
Átjöttek egy furgonnal, kiszállt a nő, és azt mondta:
„Szedjük ki a ribanc fürtjeit!
Már megcsinálták neki. Erre a nő: „Szedjük ki a hajából!”
„Nem felezzük el a dauerolást!”
Aztán elküldtek minket a picsába.
Beszálltak a furgonjukba, ami nem indult el.
Ez tökéletes példa a szülővárosomra.
Az emberek egymásnak mondogatják, hogy menjenek a picsába,
de senki sem tud sehová sem menni.
Ámen, babám! Te is király vagy!
És anyám bedaueroltatta a haját.
Nagyon menő frizkó volt. Mint az állat!
Még a nyakát sem tudta elfordítani.
Ezt csinálta: „Lefekszem aludni!
Lefekszem! Gyönyörű vagyok!”
És tényleg gyönyörű volt.
Azelőtt sosem láttam anyámat kikerázva, csak akkor, a nyereménye után.
Sosem láttam kikerázva.
Nem láttam.
Mindennap dolgozott. Mindig csak dolgozni járt.
Párszor láttam hazatérni is a munkából.
De sosem láttam úgy, hogy egy szalonból hazajött volna.
Ezt nem azért mondom, mert furán néz ki enélkül,
hogy másabb nő lenne.
Csak sosem láttam ilyen tekintettel.
Tetszett neki, hogy törődtek vele.
Emlékszem, amikor megláttam, akkor arra gondoltam, hogy:
„Anyám dauerolást nyert! Akkor bármi lehetséges!
Beleszarok az akváriumba!”
A faszba a halakkal!
A szárazföld híve vagyok. Utálom a halakat.
Egy szárazföldi állat odamegy, és szétbasz akárkit.
Ezek meg víz alatt fújják a buborékot. Gyenge szarok!
Vizes genyók!
Bocsika!
Lehet, hogy túl messzire mentem.
Anyám megkapta a dauert. Akkoriban ment a tévében
egy „Big Charlie foteljei” reklám.
Az egy cég volt, akik ülőhelyeket árultak. Foteleket.
Ez volt a szlogenjük: „A legkényelmesebb fotel
a kényelmes otthonába.”
És annyi villogott a képernyőn, hogy: „dupla kényelem”.
Amerikában akkoriban nem létezett dupla kényelem. Emlékeztek?
Mert anno csak egy adag kényelem járt.
És megvoltunk. Kényelemben éltünk.
Aztán jött pár puccos anyaszomorító.
„Ők dupla kényelmet ajánlanak? És az egyház tud erről a szarságról?
Ez egy sötét dolognak tűnik.”
Köszönöm!
De a fickó a reklámban megbízhatónak tűnt.
Lespriccelték vízzel, hogy izzadtnak tűnjön.
Nagyon megbízhatónak tűnt.
Egy 11 részes öltönyben volt.
Ebből két rész egy-egy csirkecomb volt a zsebeiben.
Vágjátok? Csalt.
A reklámban megbízható embernek tűnt.
Azt mondta: „Ha felhívják ezt az ingyenes számot,
házhoz viszem önnek a fotelt, és bebizonyítom, mennyire kényelmes.”
Szorgalmas melósnak tűnt. Anyám is az volt.
Arra gondoltam, hogy felhívom, hogy hozza el hozzánk a fotelt,
de össze akartam hozni anyámmal.
Egy bútoros csávó fia akartam lenni.
Így hát tárcsáztam a számot, és egy vietnami nő vette fel.
Fogalmam sincs, mi történhetett. Nem tudom.
Lehet, hogy csak egy meleg srác volt, akit gyomron vágtak.
Csak igazságos akarok lenni.
Azt mondta: „Big Charlie négy-hat héten belül megy.”
Nem tudom, ki beszélhetett.
Négy-hat hét? Az jó messze van.
De ráértünk.
Csak nem tudtam, meddig marad meg a dauer.
Sosem volt dauerolt haj a családban. Csak két macskánk volt
és egy magazin-előfizetésünk.
Tudjátok, amikor 30 magazint kapsz négy dollárért, aztán beperelnek.
Az az előfizetésünk volt.
Négy-hat hetet ígértek. Éjszakánként imádkoztam.
„Azért fohászkodom az Úrhoz, hogy a dauer sokáig megmaradjon.”
Ki kellett tartania a dauernek.
Soroljatok fel hat családot, akik kétszer nyertek dauert a rádióban!
Ugye, hogy nem tudtok?
Úgy három héttel később a húgom felkiabált az emeletre.
Azt, hogy: „Theo! Valaki keres!
És baszódj meg!”
A húgom horoszkópja nyilas.
És én a szobámban voltam, és a testemet tanulmányoztam.
Állandóan ugyanazt a dolgot tanulmányoztam.
Komolyan.
Beírhatnám az önéletrajzomba, hogy: „rossz tudós”.
De úgy szaladtam le a lépcsőn, mint a villám. És arra gondoltam: „Baszki,
lehet, hogy utoljára futok ezen az átkozott padlón.
Mert ha összehozom anyámat a foteles Big Charlie-val,
akkor kibaszott sok fotelünk lesz.
Lehet, hogy többé nem látom a padlót!
Ébredés után rálépek az új éjjeli szekrényemre,
onnan az új kanapémra, arról a kényelmes fotelemre,
majd egy másik kanapéra, a díványra, utána a heverőre, és kijutok a szobából.
A padló a kibaszott szegényeknek való.”
Odaérek a bejárati ajtóhoz, aztán meglátom anyámat,
aki azt kérdi: „Ki a franc keres?”
Erre én: „Vedd fel a csini köntösöd, aminek zsebei is vannak!”
A dauer kitartott. Már nem volt tökéletes,
de a célnak abszolút megfelelt.
Étterembe nem lehetett elmenni vele, de egy kaszinó büféjébe még igen.
Aztán kinyitottam az ajtót, és megláttam a fotelt.
És úgy nézett ki, mintha hat régi fotelt összekötöttek volna.
Egy darab szar volt.
Egy igazi szarkupac!
Aztán Big Charlie-t kerestem, de nem jött el.
Két leszbi állt előttem. Az egyiknek ugyanolyan frizurája volt, mint nekem.
Ekkor mondtam azt, hogy: „A rokonlelkek megismerik egymást.”
Végre! Hozzám való emberek!
Ez a két szépség bejött a házunkba. Behozták a fotelt magukkal.
Lerakták a nappaliban, és beleültették anyámat.
A fotel oldalán volt egy kar.
Minél jobban meghúztad, annál kényelmesebb volt a fotel.
Míg a végén munkanélkülivé váltál.
Beleültették anyámat, aki meghúzta egyszer, kétszer,
és a harmadik húzásra a fotel háttámlája leesett a gecibe.
Anyám átesett a munkanélküli funkción, és a rokkantság felé tartott.
De ahogy földet ért a feje, a dauertől visszapattant. Eskü!
Így! Mintha az ördög gyors labdát dobott volna,
de az Úr odatett egy elkapó kesztyűt.
Anyám kidobott minket.
Engem és a két gyönyörű leszbit. Összeütöttük a mellünket az udvaron.
Ők is akarták. Még kiskorú voltam.
Aztán elhajtottak a környékünkről.
Be kell vallanom, hogy nem bírtam a környékünket.
Nem szerettem ott élni. Nem volt jó érzés ott lenni.
Nem volt egy biztonságos hely,
és volt egy család az utcánkban, akiket Hufféknak hívtak.
Tizenegy gyerekük volt, de nulla pólójuk.
Az egyik srác karácsony környékén egy nadrágot húzott a karjára.
És ez a barbár család... Inkább szerencsétlen.
Ez a szerencsétlen család egy igen okos dologgal állt elő.
Sosem láttam még ilyen eszes dolgot. Valahonnan szereztek egy stoptáblát.
Nem tudom, honnan.
Ma már csak emlékműveknél vannak.
Ez egy ilyen táblás matek.
És...
lerakták az út mentén.
Tegyük fel, hogy itt az út. Kirakták a házuk elé.
Szóval ha jött egy sofőr, aki egy autót vezetett,
meglátta a táblát, és megállt.
De ott nincs kereszteződés.
Csak a házuk van ott.
És míg azon tűnődsz, hogy miért álltál meg,
addig a legidősebb gyerekek kijönnek drogot eladni neked.
Fontos az elhelyezkedés!
És ha nem akarsz drogot venni egy stoptáblánál állva,
akkor nem ismered önmagad.
Ezek a meseszép leszbik is megálltak, és vettek pár zacskó anyagot.
Úgy egy héttel később a környékre költöztek,
és lefeküdtek legalább 11 anyukával a következő évtizedben.
És ha ez nem dupla kényelem,
akkor nem tudom, mi az.
Theo Von voltam! Köszönöm szépen!
Köszönöm, Nashville! Szeretlek titeket!
Köszönöm, hogy az életem részei vagytok! Köszönöm szépen! Jó volt látni titeket!
A feliratot fordította: Balla Zsolt