Downloaded from YTS.MX
СПЕЦІАЛЬНИЙ ВИПУСК КОМЕДІЇ NETFLIX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Пані та панове, зустрічайте Тео Вона.
Як справи, Нешвілле?
О, так. Радий вас усіх сьогодні бачити.
Радий бути з вами.
Як бачите, я зробив цю гендерно-нейтральну зачіску.
Навіть не кажіть мені про цю маячню з рівністю.
Ви не знаєте, який у мене гендер.
Можливо, я найзапекліша лесбійка, яку ви колись бачили.
Я Маргарет, курво.
Яйця — це ціле життя.
У мене жахливий вигляд, чуваче.
Так. Ви думали, що я не знаю?
Але я знаю.
Я жахливо виглядаю. Нещодавно я зрозумів,
що схожий на людину, яка носить із собою сірники.
Я що, дегенерат?
Зустрічали колись такого? Він ніби гуляє зі своєю рукою.
Це все ця рівноправна стрижка.
Найбільш рівноправна, яку ви зможете знайти.
Усі ненавидять таку стрижку.
Якщо у вашому житті забагато подій, відростіть волосся так само.
У вас з'явиться більше вільного часу.
З такою зачіскою від вас нічого не чекатимуть.
Ви зможете уникнути будь-чого.
Хтось кричатиме: «Дитина впала в колодязь!»
А ви такий: «Що...?
Я чекаю на хот-дог.
Яка ще дитина?
Може, то кошеня?»
З такою зачіскою від вас нічого не чекатимуть.
Робота? Ні.
Нехай інші працюють.
Мій друг ходить на роботу. Він має звичайну стрижку.
І він постійно скаржиться.
Він такий: «Боже, мій бос завалює мене роботою».
Бо ти виглядаєш так, ніби можеш її виконати.
Бо виглядаєш так, ніби ти здатен!
Тобі слід зрозуміти цю реверсивну психологію.
Якщо на роботі вас побачать із такою стрижкою, то скажуть:
«Побачимося на обіді».
І мене не звільнять, бо я можу бути жінкою.
Тепер ти мусиш бути жінкою.
Я намагаюся змусити пеніс рости всередину.
«Шановний, це просто довга вагіна. Не звільняйте мене».
Я буквально перед сном стоятиму й змушуватиму його залізти всередину.
Треба вкоротити його заради свого майбутнього.
Я радий виступати в Нешвіллі. Дякую, що прийняли мене.
Я це ціную. Дякую вам.
Я живу в Лос-Анджелесі. Це місто втратило глузд.
Так. Я не звинувачую пожежі.
Не звинувачуйте полум'я.
Там немає звичайних людей.
Я ріс серед звичайних людей. Розумієте?
Розумієте?
Вони всі там прикольні. Там кожен на приколі. Як і його тато.
Розумієте? Я ріс...
Поблизу зі мною підростав хлопець, який не мав рук.
Друже, бийся з усіма.
Так, без рук.
Того чувака звали Герт.
Так.
Ну... Його звали Едгертон.
Нікого не називають Гертом, бо це не ім'я.
Це більше схоже на звук, ніби ти їси чи щось таке,
а хтось тебе лякає: «Герт!»
Це лиш мама гладить кота.
Гукай, перш ніж торкатися кота, Ліндо.
Його звали Едгертон.
Не маючи рук, він задушив у місті 30 людей.
І його звали Гертом, бо якщо взяти ім'я Едгертон,
а тоді забрати «Ед» і «он»,
то вийде «Герт».
Так, просто середина. Йому це пасує.
Це найбільш жалісне ім'я з усіх.
І ви ніколи б не подумали, що він когось задушить,
бо він не мав рук.
Бог його не виростив, він...
Він просто стояв,
а тоді такий: «Апчхи!»
Бум! І він тебе задушить, а тоді піде ось так додому,
нагадуючи сигарету.
Якось його судили,
а суддя такий: «На цього хлопця склали позов?»
Герт просто стояв там.
Йому просто перекинули наручники через плече.
У нього навіть відбиток пальця не візьмеш.
Він катався плечима по чорнилу.
Він малював сніговика на папері.
Мені цікаво, що з ним сталося.
Гадаю, його хтось застрелив.
Я не думаю, що варто вбивати людей, але...
іноді варто.
Бо він навіть не людина. Він душив...
Він просто височенна змія.
Не вміє читати.
Душить інших.
Він змія.
Це просто. Проста зміїна математика.
Я запросто це визначив.
Та ми росли поруч зі звичайними людьми.
Уявіть собі: у нашому районі був хлопець на ім'я Дейрі.
Його ім'я з англійської перекладається як «молочні продукти».
Так. Його звали Йогуртом. Як завгодно.
Маслом, «mantequilla». Це «масло» іспанською.
Досить круто. Іспанською звучить сексуальніше, чи не так?
О, «mantequilla». Гаразд.
Скільки їй років?
Так, поруч зі мною ріс хлопець Дейрі,
який мав синдром Дауна.
Я тут не для того... Якщо не вірите,
то я тут не для того, щоб це обговорювати.
Можете робити це на вулиці, можете у вільний час, але...
він у нього був.
Нам усім щось дісталося, а йому дісталося це.
Ми всі вірили в це.
Але його мати не оформляла документів.
Бо вона була алкоголічка.
Тож він просто мав синдром.
Поза штатом.
Його мама вживала наркотики й казала: «У нього немає синдрому».
Їй відповідали: «Є!
Він має синдром Дауна». А вона така: «Ні, не має!
Він ірландець».
Він не був ірландцем.
Ніхто не поводиться настільки по-ірландськи, пані Дженет.
Він ніби на 700 відсотків ірландець.
Майже шотландець.
Я не жартую над дітьми із синдромом Дауна.
Ні, я цього не роблю. Я б так не робив.
Якщо ви так вважаєте,
то припиніть так вважати.
Якщо ви про щось думаєте, то це не означає, що я це роблю.
Нам усім щось дісталося. Розумієте?
Ми можемо мати будь-що. Я можу хворіти на проказу.
Я навіть не знаю, що це таке...
Тож якби я знав, то був би шокований, коли дізнався б, що хворий на неї.
Ми з Дейрі випивали разом.
Усі вважають, що люди із синдромом Дауна не п'ють.
Я б сказав, що, напевно, часто так і є,
але цього разу так не було. Так.
Ми випивали в готелі «Рамада» в нашому місті.
Так, поки там не відбулося вбивство.
Ви про це знали?
Знали, що в кожному готелі цієї мережі відбулося вбивство?
Так.
Так, був навіть сайт про кожне вбивство чи блог на Tumblr.
Так, дуже круто. Не круто, але...
Це не слабо, розумієте?
Були два готелі, де нікого не вбивали,
тож люди бісилися на дошках оголошень.
«А тут усі добре сплять».
І тоді, на щастя, у тих готелях теж когось убили.
Земля пухом.
Ми з Дейрі випивали з одним чоловіком.
Він працював у нічні зміни.
Він працював у готелі, його звали містер Патрік.
У нього було рідкісне вино «рислінг»
у багажнику авто, і він наливав його в чашку з-під кави.
Тож ми сиділи разом.
Позбавлялися ознак ірландця.
Оглядаючись у минуле, я зрозумів, що він, можливо, був...
Можливо, він був педофілом, але тримав це в собі.
Розумієте?
У ньому це було, але лише всередині.
І це дійсно...
Якщо ви педофіл, то тримайте це в собі.
Це вирішить усі проблеми.
Та хай там як...
Що ще було цікавого?
Мало що.
Мого двоюрідного брата вкусив гей.
Тож побачимо, що з ним буде.
Це правда.
Це правдива історія з Лос-Анджелесу.
«Найбільш дружнє місто в світі».
Вони кусають гетеросексуалів.
Це сталося на Гелловін.
Там був гей, перевдягнутий в оленятко, ясно?
Так.
Там був гей у костюмі оленятка!
Він вистрибнув із живоплоту й укусив мого брата за спину.
Укусив його просто за спину.
Лишив на його спині сліди зубів і блиску для губ із корицею.
Вони взяли пробу. Виявилося, що це кориця,
хоча спочатку вони подумали, що це персик.
Цьому має настати кінець.
Ми вищі за це.
І він його щипнув. Я вам усе розкажу.
Він його щипнув.
Хто досі щипає людей?
Після шести років цього не роблять.
Яким демоном треба бути, щоб щипати когось?
Щоб ухопити шматок когось
і хотіти йому нашкодити?
Цьому має настати кінець.
Ми вищі за це.
Це мене виводить із себе.
І мені кажуть: «Ти проти геїв».
Я не проти.
Мені байдуже, якщо хтось гей.
Не кусайте людей уночі.
На вулиці.
Не кусайте людей вночі на вулиці, друзі.
Усі ми психуємо.
Бути геєм уже не настільки оригінально.
Ніхто не казав «ні», хлопче.
Агов, друже.
Ні...
Не було навіть «кхм-кхм!» Так.
Усі ми трохи геї.
Я не кажу, що бути геєм — це погано,
але геїв зараз більше, ніж було раніше.
Серед моїх знайомих геїв набагато більше,
ніж людей, які жонглюють.
Набагато більше.
Тож має бути ЛГБТКЖ.
Ми не можемо про когось забути.
Усі ми бавимося м'ячиками.
Минулого місяця мій друг Воллес сказав мені:
«Слухай, я маю тобі це сказати. Здається, мені подобаються чоловіки».
Я сказав йому: «Друже, Деніел лиш...
Тож я тебе розумію, але в нас є важливіші справи».
Усі ми трохи геї.
Якби він коли-небудь був у «Quiznos»...
Пам'ятаєте «Quiznos?»
Той ресторан із сендвічами. Там було багато чоловіків.
То був переважно «чоловічий» заклад, так?
Я не зміг би назвати й сім жінок, які туди ходили,
якби мав чотири тижні.
І ти заходиш туди,
блукаєш там,
а двері трохи скриплять, коли ти заходиш.
І ти купуєш там того підсмаженого поганця.
Сидиш там сам і намагаєшся...
Намагаєшся втиснути його в себе.
А тоді ти зустрічаєшся поглядом з іншим чоловіком.
Можна почути, як білка біжить.
Ти й не гей, але й не гетеросексуал. Я таке пережив.
Так!
«Quiznos» був трампліном до гомосексуальності.
Це треба записати в книзі скарг і побажань.
Усі ми трохи геї.
А якщо ви були в друга одного вересневого дня й...
Було холодно, і ви лишилися,
бо змерзли й не хотіли їхати додому.
Він спав у своїй кімнаті, а ви спали на дивані.
А тоді він прокинувся раніше й пішов на роботу, а ви лягли в його ліжко,
поки воно ще тепле.
Розумієте?
Ви не гей, але й не гетеросексуал, ясно?
Тут щось не так.
Ми не такі вже й різні. Усі ми трохи геї.
Усі ми десь на 11 відсотків геї.
І це не так уже й багато, тож...
У нашому дитинстві не було різноманіття.
Був один хлопець, якого вдарила блискавка, але він...
Так, він заздалегідь організував це, щоб спробувати отримати гроші.
Неймовірно, але він був у клятій комі,
і ми йому заздрили.
Ми казали: «Погляньте на цього багатого козла.
Він тут дихає на наші податки».
У нашому місті різноманіття було небагато.
Поруч зі мною жили як бідні білі, так і бідні темношкірі.
Тож коли я чую про привілеї білих, то думаю:
«Прокляття.
Я це пропустив».
Я знав кількох козлів, які носили светри.
Не зрозумійте мене неправильно, але на мене взимку вдягали дві майки.
Я такий: «Мені точно не буде холодно?»
«Так, точно».
«Мені холодно. І я ніби спортсмен».
Мої темношкірі друзі сердилися на мене.
Вони казали: «Поглянь, що ти з нами зробив.
Друже, ти думаєш, що я здатен таке зробити?
І жити поруч, друже?
То ми ділитимемо ці сливи, чуваче?
Прокляття, ми тепер разом тут варимося.
Гадаєш, я взяв у тебе твоє, але в мене цього немає?
Хтось обікрав нас обох.
А тепер вони дивляться, як ми сваримося.
Це зелені привілеї.
Вони зелені, чорт забирай.
Люди люблять сваритися. Це найгірша риса.
-«Ти бідний?» -«Так, я бідний».
Якось мого брата вдарили на районі клятим гарпуном.
У нього встромили кляту морську голку.
Так.
Хтось кинув його з минулого.
Ясно?
Той клятий рицарський турнір із минулого. Це все він.
Бідні люди люблять битися.
Я багато бився в дитинстві. Я бився з темношкірими хлопцями.
Я не знаю, чи ви колись билися з темношкірим, але...
Вони перемагають.
Загалом вони перемагають.
Якось вони мене обдурили.
Я зіткнувся з п'ятьма темношкірими хлопцями вночі.
Я не знаю, чи ви колись билися проти п'ятьох темношкірих уночі, але...
Уявіть, що ви б'єтеся проти п'ятьох темношкірих.
А тепер заплющте очі.
Скільки проти вас тепер хлопців?
Скільки витримає ваша уява.
Було складно. Ми росли в бідності.
Бідність... Це було як ризиковано, так і весело.
Так.
Я знав декого, хто помер у вогні в траншеї.
Так, він майже вижив, але його постійно кидали назад.
В асоціації власників житла такого не буде.
Слід бути більш незалежним, тож...
То були цікаві часи.
Бідність усім важко пережити. Байдуже, який твій колір шкіри.
Я знаю, що дехто переживає її важче, ніж інші.
Можливо, деяким етнічним групам вона дається важче, але...
Гадаю, іноді...
Деколи ми забуваємо, що навіть білі люди борються.
Я пригадую, як хотів отримати фінансову допомогу, коли поступав у коледж.
Я пішов до офісу фінансової допомоги,
там працювала мила темношкіра жінка, яку звали міс Лінда.
Я пригадую, що хотів отримати фінансову допомогу
саме для бідних білих дітей.
Такої програми не існує.
Саме для бідних?
Вона сказала: «Треба бути темношкірим, латиноамериканцем,
корінним американцем чи тихоокеанським остров'янином».
Клятим серфером?
Серфери отримають ці гроші? У нас немає виходу до моря.
Вона відповіла: «Повертайся, коли будеш темношкірим».
Я спитав: «Який пароль, Ліндо?»
Вона сказала: «Піди поговори з баскетбольним тренером».
Я відповів: «Він не робить темношкірих дітей.
Вони були темношкірими й раніше. Він не настільки хороший тренер».
Іноді люди роблять «блекфейс».
Я проти цього.
Але якщо хтось це робить, то я на хвилинку їх затримую,
щоб переконатися,
що вони не намагаються отримати фінансову допомогу.
Бо якщо так, тоді намалюйте й мене.
Хоча б нанесіть легкі рум'яна. Буду філіппінцем.
Швидко підбігли до татуся. Слава богу.
Ми маємо боротися разом. Ми боремося разом.
У нашому дитинстві не було багато різноманіття.
Пригадую, як у нас був мексиканець.
Не в сенсі, що він «був» у нас. Я не про це.
Він не в якомусь ящику лежав.
«Гекторе!
Ну ж бо, друже. Як воно?»
Він з'явився природним шляхом.
То був латиноамериканець природного походження.
Ясно? У нашому районі їх не було.
Ми не те, щоб не хотіли. Їх просто не було.
Знаєте, Бог не роздає всім усе підряд,
і в нас не було латиноамериканців.
Пригадую, як я вчився в сьомому класі.
У нас був урок природничих наук, біології...
тварин...
То був складний урок.
Статеве виховання, урок на природі.
Був хлопець, який не міг виходити.
Його звали Тот.
На честь закуски «Tater Tots».
У нього був аутизм. І це було дуже помітно.
Так, він хворів на нього.
Він прийшов до школи під ковдрою.
Він цілий день просидів у школі під простирадлом
і пішов додому під ковдрою.
Його звали Король Тот. Таким було його прізвисько.
Бо він був під ковдрою.
І це нормальне прізвисько.
Якщо ви дитина, що ховається під ковдрою, то вас називатимуть Король Тот.
Учитель, для того щоб Тот відчував себе частиною нас,
сказав нам малювати те,
що відбувається зовні,
і передавати малюнки Тоту під ковдрою.
То були аркуші паперу А4 з інформацією про Всесвіт.
Для малого Тота.
Отже, десята ранку. Він під ковдрою.
Він звик отримувати цілий потік інформації.
Гаразд!
Зізнаюся, іноді я малював війну,
передавав йому,
а тоді слухав, як він кричав: «Війна!»
Погляньте на Тота.
Сонечко!
Треба було намалювати три сонечка, щоб його заспокоїти.
Щоб те простирадло припинило тремтіти.
Треба було заспокоїти ту білизну. Там Тот.
А ще є Бог.
Це було чудово. Уроки були чудові.
Я так кажу, бо...
нам давали тварин.
Знаєте, тварин.
Ви знаєте. Ви їх бачили. Ви розумієте.
В аудиторіях були тварини.
Можна було взяти тварину на початку уроку
й тримати її на парті.
Ви вивчаєте природничі науки,
а тут у вас частина природи.
Можна взяти хом'яка, можна взяти піщанку.
Можна змію, можна ящірку. Розумієте?
Можна тримати в себе на парті.
Можна взяти кошеня, можна...
малу устрицю.
У нас у класі був хлопець, який пережив пожежу.
Він не міг тримати когось, хто міг би його подряпати,
тому йому дали устрицю.
Його звали Шерман.
Дехто називав його Підгорілим Шерманом. Я його так не називав, ясно?
Усі інші це робили, а я ні.
Я так не казав.
Я ніколи цього не казав.
Ми вивчали природничі науки,
тримаючи на собі частину природи.
Можна було взяти рака-самітника, взяти кляте...
цуценя, малого...
бабака...
Ні, водну тварину.
Так, рибу.
Щоб тримати її на парті.
Рибу не варто було брати,
бо її треба було занурювати кожні дві хвилини.
У нас у класі був хлопець на ім'я Лестер.
Він не занурював рибу у воду.
Він був не надто розумний.
Він тримав рот відкритим під час навчання. Ось так...
Лестере, друже, занур її у воду.
Вона суха, Лестере.
Занур її!
Пройшло шість хвилин, Лестере.
Ти вбивця, друже.
Ти клятий таксидерміст. Занур її.
Та ми пізнавали природничі науки, тримаючи при собі частину природи.
Ми працювали в п'яти різних вимірах.
Це було чудово, так.
Якось почався курс статевого виховання, який англійською зветься «Секс-Ед».
Так, дехто з нас... Так, це всередині нас.
Це всередині нас.
Це живе всередині нас.
Я подумав, що прийде Ед...
Так.
Я думав, що в аудиторію забіжить Ед
і поллє всіх спермою.
Бо я бачив хлопця, що мастурбував біля залізничної колії.
Залізничник Едді.
Він пробирався через паркан.
У нього кидали монети, коли він пробирався.
Лізь, Едді!
Ну ж бо, Едді!
Його годували шматочками персиків,
просовуючи їх через огорожу, щоб...
тримати його в тонусі.
Та мова йшла про статеве виховання, тож...
Уряд знову переміг. Як завжди.
Тож почався курс статевого виховання. Що ми знали?
Усі нервувалися. Усі були розгублені.
Один хлопець одягнув смокінг.
Кеннете, ми тут не будемо сексом займатися.
Тут будуть лише схеми.
Він наніс на волосся одеколон.
Спокійно, Кенні. Тут будуть лише схеми.
Пригадую, як найсуворіший хлопець у школі знепритомнів, намалювавши на дошці яєчник.
Групові заняття проходили погано.
Пригадую, як я сидів за партою, відчуваючи ерекцію по всьому тілу.
Я тримав у руках білочку...
«Якщо вона дихне, у мене станеться оргазм».
Чорт.
Це було зайве. Вибачте.
Це було... Дайте мені другий шанс.
Вибачте, я мав...
Це все диявол усередині мене. Вибачте.
Хіба не буде дивно, якщо диявол із вас вистрибне?
Розумієте, ви думаєте, що з вами бог, а з вами диявол.
Ти бачиш мене, боже Я диявол
Групові заняття проходили погано.
Якось до нас зайшла директорка.
То була чудова жінка на ім'я Ненсі Вудс.
Здається, вона нещодавно померла. Не знаю, чи це правда.
Пані Вудс, якщо ви це дивитеся...
то це добре.
Боже, що я щойно сказав?
Ми намагалися її вбити. Я це пам'ятаю. Точно намагалися.
Розумієте?
О, так.
Один із заступників директора спав у багажнику свого авто під час перерв.
Так. І він діставав ключі,
щоб мати змогу там дихати. Він був навіжений.
Його звали Роллі Коулмен.
Я не мав називати його ім'я, але...
Гадаю, він не мав робити це при дітях.
Тож ми квити, Роллі.
Пригадую, як Ненсі Вудс зайшла до нас в аудиторію.
Вона була італійка.
Вона була на 700 відсотків італійка.
Вона була дуже низького зросту.
Десь метр із кепкою, знаєте.
Вона пила марінару
та колола стероїди просто в шию.
Я подумав, що вона тягне на десятку.
Вона була міцна, мов цвях.
Вона зайшла в аудиторію, набиваючи нового учня, як м'яч.
Вона сказала: «Клас, це ваш новий учень».
Він був мексиканцем.
А ми ніколи їх не бачили.
Подумайте про мексиканців.
А тепер не думайте.
Ось так було з нами.
Ми бачили десять чи 12 зображень мексиканців.
Якісь були хорошими, а якісь не дуже.
Це повітряний змій, гаразд?
Просто під ним написано «Мексика». Це повітряний змій.
Це тягне на оцінку «добре».
Він був чудовим хлопцем.
Він проходив повз аудиторію.
Він не був схожий на нас.
Серед нас були лиш білі діти й темношкірі.
Ми ще не бачили такої дитини.
Він був схожий на мускатний горіх.
У нього...
У нього були вуса.
Навіть у найдивнішому сні
ми не могли побачити дитину з вусами.
Але це частина латиноамериканської культури.
У них хлопці все дитинство їх відрощують.
Опускають цю завісу.
Цю «cortina de palabras!»
Він був чудовим хлопцем.
І він проходив повз аудиторію.
І учні такі: «Господи!
Це повітряний змій!»
Він сів за парту. Його звали Ніколас. Мексиканець Ніколас.
Він сів за парту, і не пройшло й чотирьох хвилин,
як він підняв руку.
Усі учні такі: «Він говоритиме».
Він підняв руку на статевому вихованні
й сказав: «Пане Блеквелле?»
І... Гаразд?
Обожнюю мексиканський акцент, він...
Це повністю правдива історія.
Кожне її слово. Я хотів би якнайкраще відтворити голос Ніколаса.
Саме таким я його пам'ятаю.
А ще я міг бути расистом у дитинстві.
Він підняв руку на уроці статевого виховання й сказав:
«Пане Блеквелле, друже, що означає "збити віночок"?»
І діти просто з'їхали з глузду!
Хлопець, що малював яєчник, лиш отямився й ось уже знову знепритомнів.
Учні впускали з рук своїх тварин.
Змії ганялися за білками по аудиторії.
Учні малювали пентаграми на меблях.
Убивали овець, яких принесли з дому.
Клятих домашніх овець.
Усі були схвильовані.
Бо ніхто раніше не ставив запитань,
які стосувалися навчання.
Ці два світи ніколи не перетиналися.
Минуло чотири хвилини,
а мексиканець Ніколас уже став героєм.
Героєм!
Тож наступного дня всі хлопці прийшли з намальованими вусами,
огорнуті в прапор Мексики.
Чи огорнуті в прапор Італії, який переплутали з прапором Мексики.
То був я.
З повітряними зміями.
Так.
Одного хлопця звали Джинджа. Його ім'я схоже на «імбир» англійською.
Вибачте, мій дідусь якось це сказав.
Морган Воллен мене цього навчив, вибачте.
Про рудих навіть і мова не йде.
Він настільки переживав через солідарність,
що написав маркером слово «Мексика» на обличчі, шиї та грудях.
Він був налаштований серйозно.
Він чотири місяці ходив із цим написом.
Один з учителів повів його в дитячий басейн після школи,
щоб вивести напис із грудей за допомогою засобу для миття посуду.
Через багато років у нього народилася дитина з таким написом.
І цим треба дорожити.
Дякую.
Я хочу подякувати всім присутнім,
які здали негативний тест,
вакцинувались або підробили сертифікат вакцинації. Дуже дякую.
Поїхали.
Ми помремо разом.
Так.
Я не думаю, що в нас буде погана компанія.
Господи, ці штани дуже тиснуть.
Не віриться, що жінки ось так займаються сексом.
Це найдурніша річ у світі.
Продовжуй мене трахати, Ренделле.
О, так. Ну ж бо, Кайле.
Хто такий Кайл, чорт забирай?
Пані, ви вищі за це.
Ви не маєте лежати, мов жуки. Ви вищі за це.
Та Ніколас швидко став американцем. Дозвольте розповісти.
У нього з'явилось его.
Це найбільш експортований товар Америки.
Уже на другий день у нього з'явилось его. Він такий:
«Так, я герой. Я клятий репер».
Бо з якоїсь причини,
якщо в Америці хтось раптом стає популярним,
то наступного дня він має бути репером.
Байдуже, що ти п'ять років був у комі.
Якщо ти прокидаєшся, то:
«Мені потрібен "мікстейп" для сну до четверга, ясно?»
Тож Ніколас вирішив стати репером.
Він мав купити коштовності. Це...
Це базове спорядження реперів.
У нашому місті не було коштовностей. Їх не можна було придбати.
Якщо вони тобі були потрібні...
то ти їх не отримував.
Більшість речей знаходилися легко. Скипидар...
кілька ідей.
Тож він пішов купляти речі, що лишилися в спадок від померлих бабусь.
Так, вони померли.
Він пішов на цей розпродаж і купив прикраси померлої старої пані.
Брате...
Він прийшов наступного дня до школи.
Він виглядав так, ніби щойно знайшов «Титанік».
На ньому були всі ці намиста старої пані.
На ньому було дві брошки.
І на одній був напис: «Щасливого Великодня».
А на іншій було фото чоловіка
й напис: «Назавжди з Карлом».
А ми такі: «Що за Карл, чорт забирай?»
На своїй футболці він написав: «Нік. Сексуальний репер».
Якщо ти хотів кимось бути в дитинстві,
але ним не був, то ти просто писав це на футболці
й з'являвся перед усіма.
«Адвокат».
«Лікар».
«Коханий».
Проблема Ніколаса була в тому, що він неправильно написав «rapper».
Він написав «raper», тобто «ґвалтівник».
Просто на урок статевого виховання...
«Нік. Сексуальний ґвалтівник».
Його виключили зі школи.
Ґвалтувати не можна. Усе ще ні.
Більше я не бачив мексиканців, аж поки мені не виповнилося 19 років.
Якщо поглянути на мале місто, то можна сказати:
«Ці люди не люблять інших».
У деяких містах немає інших людей. Ти нічого не знаєш.
Ти не маєш можливості познайомитися з іншими людьми.
Тож, гадаю, ми могли скористатися...
Ми могли скористатися програмою обміну.
З мого міста ми відправили комусь Рендів і Деррелів.
Тож «Раз, два, три, чотири. До нас приїхали Марії».
Іспанські пані.
Круто.
Досить круто.
Виявилося,
що я був більше пов'язаний із латиноамериканцями, ніж думав,
бо мій тато був родом із Нікарагуа.
І він мігрував сюди.
Не знаю. Це слово стосується тварин?
Я не знаю, що це за слово, але байдуже.
Чи він сюди прилетів? Я не знаю, як він тут опинився. Ясно?
Він опинився тут у 1922 році.
Моєму батькові було 70, коли я народився. Він народився в 1910 році.
Це трохи божевільно.
Мій дідусь народився в 1880 році.
Так. У нас навіть немає його зображень.
Так. У нас є опис зовнішності мого дідуся в рамці.
Хтось написав, як він виглядав, і мама поставила це в рамку.
Я проходжу повз і думаю: «Я його копія».
Ми як дві краплі води. Мені це дістанеться, коли помре мама.
Тож...
Тож мій тато не міг працювати.
Тому працювала моя мама, а тато сидів із нами вдома.
Це інформація.
Я даю вам її,
бо зараз розкажу, що сталося.
Коли мені було дев'ять, у нашому місті дехто помер.
Я мав іти на похорон,
бо мій тато завжди шукав нам дурні заняття.
Я не жартую.
Улюбленим заняттям мого тата
було відправити нас за пирогами в «Burger King».
А тоді він завозив нас до похоронного бюро,
щоб ми подивилися там виставу.
Тоді ще можна було їсти на похоронах.
Того закону тоді не було.
Тож тато мав придбати мені костюм. Я вперше йшов на похорон.
Він мав знайти мені костюм.
Це було просто перед Гелловіном. Він знайшов мені костюм Жучого соку.
Не для жарту. Ясно?
Саме так 79-річний чоловік купляє костюм.
Він був в аптеці й побачив цей цільний прикид.
Він подумав: «Мій син поводився добре.
Я куплю йому це добро за 11 доларів».
Одразу до справи. Я був на справжніх похоронах. Ясно?
Хтось дійсно помер.
І я вдягнений у костюм Бітлджуса.
На плечах була павутина.
А тепер про те, що засмутило людей.
Я не знаю, чи були ви на похороні.
Не знаю, чи ви колись...
бачили померлого, але...
Є один момент.
Якщо ви ніколи не бачили мертве тіло, ви маєте його побачити.
Ви маєте одним оком зазирнути. Розумієте?
Треба його побачити. Розумієте?
Це круто. Так, це круто, чуваче.
Ти маєш... Маєш зазирнути. Так.
Тож я почув про це й став другим у черзі.
Переді мною була мати, а тато позаду мене.
Я про батьків померлого. А я був Бітлджусом.
Тож я не знав, що робити. Настала моя черга підходити.
Я почав махати людям.
Я рухався, мов дитинча видри.
Я робив усе, що міг.
Я не одразу зрозумів, що в спині костюма був ніж.
А померлого закололи ножем.
Світ тісний.
Дякую.
Дякую за те, що ви частина мого життя. Дякую, що прийняли мене.
Дякую, що підтримуєте мій подкаст.
Бум, крихітко.
Я вам вдячний. Для мене це важливо.
Я хотів би відплатити кожному з вас.
Можливо, я зустріну вас у місті, тож...
Гадаю, я повинен...
Чорт, не треба було цього казати.
Дякую, що підтримуєте мій подкаст,
ми робимо «Suffer Single Moms».
І ми продовжуватимемо, тож дякую вам.
Дякую. Розкажу наступну історію.
Найпрацьовитішим чоловіком у моєму житті була моя мама.
О, так.
Це правда.
Один із моїх
найулюбленіших випадків у дитинстві був, коли мама виграла на радіо завивку.
Так, вона виграла.
Деякі родини міста стверджували, що це вони виграли:
«Курво, це ми виграли».
Вони прийшли до нас сваритися.
Вони приїхали на фургоні, вийшла якась пані й сказала:
«Розпряміть їй волосся».
«Воно пряме».
«Розпряміть їй волосся».
«Ми не ділимо зачіску».
Тоді вони сказали нам піти в дупу.
Вони сіли у фургон, але нікуди не пішли.
І це саме втілення місць, де я ріс.
Люди посилають одні одних у дупу,
але ніхто нікуди не йде.
Амінь. Ти також.
І мамі зробили завивку.
Вона була туга.
Вона не могла навіть...
Вона не могла навіть повернути голову. Вона така:
«Іди спати!
Іди спати! Я чудово виглядаю!»
Вона виглядала чудово.
Я ніколи не бачив, щоб мама була такою доглянутою,
як тоді після того конкурсу.
Я ніколи не бачив її доглянутою.
Я не бачив...
Вона працювала щодня.
Кожного дня, який я пам'ятаю, вона йшла на роботу.
Іноді я бачив, як вона повертається з роботи.
Я ніколи не бачив, щоб вона виглядала доглянутою.
Я не про те, що вона була нечупарою
чи що вона не виглядала жінкою. Але...
Я ніколи не бачив у її погляді,
що хтось про неї піклувався.
І я пам'ятаю, що в той день подумав:
«Мама виграла завивку. Може відбутися що завгодно».
Я накладу купу в акваріум!
До біса рибу.
Я з банди сухопутних. Ненавиджу рибу.
Якщо вони хочуть щось мені сказати, то нехай скажуть.
Булькайте собі під водою, паскуди.
Мокрі паскуди.
Пробачте.
Так, вибачте, я не мав це казати, але...
Мамі зробили завивку, а в ті часи по телевізору
показували рекламу «Стільці Біг Чарлі».
Це компанія, яка продавала,
знаєте, меблі. Стільці.
У рекламі казали: «Найзручніший стілець
для затишку вашого будинку».
А тоді на екрані з'являвся напис «подвійний комфорт».
Ми ніколи не бачили подвійного комфорту в Америці.
Пам'ятаєте?
Так, у нас був лише простий комфорт.
І нам було чудово. Нам було комфортно.
А тоді з'явилися якісь кляті модники.
І сказали, що «подвоять» комфорт.
У церкві про це знають?
Бо це схоже на чорну магію.
Дякую.
Чоловік по телевізору справляв добре враження.
Його обприскали водою, щоб він виглядав спітнілим.
Він був надійний на вигляд.
На ньому був костюм з 11 частин.
У двох частинах були курячі ніжки в кожній кишені.
Ви мене розумієте. Він брехав.
Він був схожий на надійну людину.
Він сказав: «Якщо зателефонуєте за цим номером,
то я принесу стілець у ваш будинок
і доведу вам, що він комфортний».
Він був працьовитий. Моя мама була працьовита.
Я подумав, що зателефоную, він принесе стілець,
а я зіграю роль Амура. Я зведу його з мамою.
Я стану сином продавця меблів.
Тож я зателефонував. Мені відповіла в'єтнамка.
Здається. Я поняття не маю.
Так, це міг бути гей, якому перехопило подих.
Я хочу бути чесним.
Мені сказали: «Стілець привезуть протягом чотирьох – шести тижнів».
Приблизно так.
Я такий: «Від чотирьох до шести?» Це невизначений термін.
Та ми зачекаємо.
Я лиш не знав, скільки протримається завивка.
Бо в нас ніколи не було завивки. У нас було два коти й...
передплата за журнал.
Знаєте, така, коли ти отримуєш 30 журналів
за чотири долари й тебе судять?
У нас була така.
Тож вони сказали чекати від чотирьох до шести тижнів, і я молився вночі:
«Лягати спати мені вже час, нехай завивка нікуди не йде від нас».
Завивка мала залишитися.
Тобто...
Назвіть шість сімей, які виграли на радіо дві завивки.
Шах і мат.
Тож через три тижні моя сестра кричить до мене нагору:
«Тео, до тебе прийшли!
І пішов ти в дупу!»
Вона була Стрільцем.
Я був у своїй кімнаті. Вивчав своє тіло.
Кожного разу я дізнався те саме.
Слухайте...
Я маю написати в резюме: «Поганий дослідник».
Я біг униз.
Я думав:
«Я, можливо, востаннє торкаюся підлоги.
Бо коли я зведу Чарлі з мамою,
у нас буде ціла купа стільців.
Я можу більше ніколи не побачити підлогу.
Я прокидатимуся й ставатиму на тумбочку,
а тоді на двомісний диван, потім на крісло,
на софу, на диван,
на тахту, тахту, тахту, і ось я на вулиці».
Підлога для бідних.
Я пішов відчиняти двері, подивився на маму,
а вона така: «Що за чортівня?»
Я сказав: «Одягни гарний халат
із кишенями».
Завивка була туга, але не надто.
Вона була готова до бою.
Вона була не для обіду, а для походу в казино чи буфет.
Я відкрив двері й одразу побачив той стілець.
Він виглядав так, ніби разом зібрали шість стільців, знятих із виробництва.
Він був шматком лайна!
Справжнім шматком лайна!
Я почав шукати Чарлі,
але його там не було.
Там стояли дві дорослі лесбійки.
В однієї з них була така сама зачіска, як у мене.
Тоді я сказав: «Ми впізнаємо одне одного».
Я нарешті знайшов своїх.
Вони зайшли в будинок.
Вони взяли із собою стілець.
Вони поставили його у вітальні
й посадили маму на нього.
Збоку на стільці був важіль.
І що більше ви його тягнули, то менш комфортним він ставав.
Поки ви не ставали безробітними.
Вони посадили маму, вона потягнула раз, потягнула другий,
а на третій раз уся спинка стільця
відвалилася до бісової матері, ясно?
Моя мама почала переходити повз безробіття
просто до інвалідності.
Але щойно її голова торкнулася підлоги, я клянуся,
що та завивка відбила її назад.
Просто...
Ніби диявол кидав фастбол,
але Господь тримав при собі рукавицю. Розумієте?
І мама нас вигнала.
Мене й цих чудових лесбійок.
І ми опинилися на подвір'ї.
Вони цього хотіли. Я був неповнолітній.
І вони поїхали через наш район.
Чесно кажучи, я не любив наш район.
Мені не подобалося там жити.
Я його не відчував.
Це місце не було безпечним, щоб його відчути.
На нашій вулиці жила сім'я з прізвищем Гаффс.
У них було одинадцять дітей і нуль сорочок.
Один хлопчик одягнув на свята штани на руки.
Але ця сім'я невігласів... Вони були знедолені.
Ця знедолена сім'я зробила одну з найрозумніших речей.
Одну з найрозумніших речей у моєму житті.
Вони знайшли десь знак «STOP».
Десь, де можна знайти безкоштовні знаки.
Можливо, біля меморіалів.
Це проста математика знаків.
І...
І вони поставили його просто на вулиці.
Це вулиця перед їхнім будинком, так?
Тож ви їдете за кермом.
Ви бачите знак. Ви зупиняєтеся.
Але поруч немає перехресної вулиці.
Поруч лише їхній будинок.
І поки ви думаєте: «Навіщо я зупинився?»,
старші діти виходять, щоб продати вам наркотики.
Розташування, розташування, розташування.
Якщо ви думаєте, що не купите наркотики біля знаку «STOP»,
то ви себе не знаєте.
Ці чудові лесбійки зупинилися там
і купили собі пару пакетів наркотиків.
Приблизно за тиждень вони оселилися в нашому районі.
І вони переспали...
Закладаюся, приблизно з одинадцятьма чиїмись матерями
протягом наступних десяти років.
Якщо це не подвійний комфорт,
то я не знаю, що це.
Мене звати Тео Вон! Дуже дякую!
Дякую, Нешвілле. Я ваш боржник. Я люблю вас.
Дякую за те, що ви частина мого життя.
Дуже дякую. Радий був зустрітися.
Переклад субтитрів: В'ячеслав Пунько