Downloaded from YTS.MX
Înregistrăm audio.
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Vorbim cu Alex, la tabăra de la bază. -Excelent!
Începem. Poți să vorbești. Spune ceva interesant!
Îmi place treaba asta!
Există mulți alpiniști formidabili, dar Alex Lowe e deosebit.
Alex Lowe. Colegii lui de breaslă îl văd ca pe un alpinist de neegalat.
Cel mai bun alpinist cu putință.
Probabil cel mai bun din toate timpurile, cunoscut eroul american suprem.
Nu sunt complet de acord când spui că sunt cel mai bun alpinist din lume.
Majoritatea sunt tenace, adică nu pot să renunțe.
E clar că există ceva în sângele meu…
care caută situații periculoase.
Dar nu simt că mă pun în pericol. Simt că stăpânesc pericolul.
Ultima întrebare. Suntem profund impresionați
de faptul că ai o familie.
Cum împaci aceste două laturi ale vieții tale?
E cea mai dificilă provocare, dar îmi aduce cea mare satisfacție.
-O soție și trei copii. -Da. Am trei copii cu Jennifer, soția mea.
Max are zece ani, e cel mai mare.
Max, Sam și Isaac vin peste tot cu mine.
Ador treaba asta!
Bestial!
Ce-mi place!
Nu a mai văzut nimeni diapozitivele de vreo 20 de ani.
Da.
Nu am simțit nevoia să scotocesc prin amintirile astea.
Până a decis puștiul tău să facă un documentar
despre familia ta.
Simt că se dă o luptă în mine
acum că aduc la lumină toate astea, pentru voi.
Asta ce e?
Ultima pagină din jurnalul lui Alex.
„Ora 6:00, plec spre Tibet.”
Doamne!
E pornit? Încă nu.
-Uite-l pe Max! -Doamne!
Aia sunt eu! Dintr-o expediție.
Măi să fie! Nu am văzut astea. Am uitat complet că există.
JENNI, DUBLA 01 REGIZOR, MAX LOWE
Nu te-ai pieptănat.
-Da. Asta e coafura mea. -Așa îți faci părul?
Drăguț! Ăsta e Sammy. Nu țin minte să fi văzut pozele astea.
-Bun. -Ești pregătit?
Ești încântat?
Nu.
FRATELE MIJLOCIU
De ce nu?
Am emoții.
Încă facem mutrele alea când ne faci poză.
De ce ai emoții?
Simt că o să iasă la suprafață multe chestii.
Apoi o să vedem dacă ne mai revenim la normal.
Ce frumos era îmbrăcat!
Era foarte mic atunci.
Sunt curios să aflu de ce vrei să faci acest film.
Având în vedere că noi, între noi, nu prea am explorat…
MEZINUL
…această latură a vieții noastre.
Acolo e Alex. E prima poză în care apare.
Uitați-vă la el!
Aveam zece ani…
în 5 octombrie, 1999.
Țin minte că mama era la pământ…
și nu se putea calma.
A spus că tata s-a dus.
Era supereroul meu când era în viață.
Trupul lui nu a fost recuperat niciodată.
E ca un astronaut pierdut în spațiu.
Nu putem pune la îndoială iubirea pe care ne-o purta.
Dar…
a ales să meargă acolo, deci…
Cred că putem începe cu începutul.
Cum l-ai cunoscut pe Alex?
Lucram într-un magazin mic.
Într-o zi, a intrat Alex pe ușă. Era tânăr și exuberant.
Țin minte că m-am uitat la el și mi-am zis:
„Cine e puștiul ăsta? E ireal cât de multă energie are!”
Avea părul lung, ciufulit, arăta ca un vagabond.
În mintea mea, mi-am zis: „Doamne! Tipul ăsta pare…
desprins dintr-un vis.”
Mi s-au aprins călcâiele instant.
Dar era alpinist.
Nici pentru o clipă n-am crezut că vom deveni un cuplu.
Am crezut că o să fie doar o idilă,
că o să ne îmbarcăm în niște aventuri împreună.
Și așa a fost preț de câțiva ani.
Apoi m-a cerut în căsătorie.
Genunchii mi s-au transformat în mămăligă
și am spus „da” în secunda doi.
Ba chiar i-am spus: „Nu-mi pot imagina viața fără tine.”
Să-i dăm bătaie!
Care a fost prima impresie despre el?
Alex a fost unic pentru mine.
Eu și Jenni escaladam versanți înghețați.
PRIETENA LUI JENNI
Mereu eram îngrozite.
Mersi, frate! Hai, înviorează-te!
E mișto!
Energia lui părea nemărginită. Pur și simplu deborda de energie.
Trebuia să își consume cumva toată vigoarea aia.
Acum chiar că îmi doresc asta.
Ne temeam de moarte când suna telefonul,
ca nu cumva să ne cheme Alex la cățărat dis-de-dimineață.
Țin minte o convorbire matinală.
PARTENER DE CĂȚĂRAT
Am apucat să salut și apoi mi-a și făcut propunerea.
„Salut, Bill! Sunt Alex.
Ce-ar fi să vii la ora 04:00 la mine?”
La care eu: „La 04:00? Bine, pa!” Și am închis.
Am devenit apropiați.
PARTENER DE CĂȚĂRAT
Probabil pentru că mereu acceptam propunerile lui. Cam da.
Dar pasiunea mea era mai moderată.
Ei bine, ce zici? Îi dăm bice?
Mai mic nu se face.
Dar Alex era cel care mă încuraja: „Nu-ți face griji, o să fie bine!”
-Sunt fericit! -Știu!
Aș putea să iau bagajul de sub tine,
dar o să dea mai bine pe film așa.
-Bine. -Te distrezi?
Deci viața lui de atunci pare puțin nesăbuită acum?
-Ei bine… -Ți se părea că e nesăbuit?
Cam da.
Da, ni s-a părut.
Dar dacă analizezi cât de mult se antrena Alex,
nu mai pare că se supunea unui pericol atât de mare.
Dar legat de întemeierea unei familii?
Alex se temea că își va pierde libertatea de a ieși la cățărat.
Am fost împreună șapte ani…
înainte să hotărâm că te vom aduce pe lume.
Ca orice tată care e prezent la naștere,
rămâi profund impresionat.
Te-a cuibărit în brațele lui uriașe.
Avea niște mâini foarte mari. Când ne comparam mâinile,
degetele lui se îndoiau peste ale mele.
Erai o teroare cu păr bălai. Te-am poreclit Mad Max.
Domnul Pacoste.
Ai fost foarte precoce. Ai învățat să vorbești înainte să umbli.
LA MULȚI ANI, MAX!
Așa că am luat niște decizii de adulți.
Alex urma să lucreze la o companie petrolieră.
Am cumpărat o casă și am crezut că urma să ne liniștim acolo.
Dar apoi…
i s-a propus să urce Everestul.
A fost cam stresant, fiindcă voia să își dea demisia.
Dar propunerea era bănoasă rău.
Așa că i-am zis să o accepte.
-L-ai încurajat? -Da.
Era spirit sălbatic.
Înțelegi? Nu aveai cum să-l ții captiv.
Și asta mi-a plăcut la el.
M-au sunat de la NBC News și au zis:
„Soțul tău a devenit al 40-lea american care a escaladat Muntele Everest.
Ce părere ai?”
În săptămâna aia, tu ai împlinit doi ani.
Sunt norocos că am fost singur sus, pe Everest.
A fost superb…
Doamne! E o senzație minunată, de liniște.
Crezi că alpinismul era pe primul loc?
Doamne… Nu știu.
Aș spune că avea o nevoie arzătoare
de acea activitate fizică.
Deci era imperios să facă asta. Asta vă pune pe locul doi?
Vă iubea la nebunie, dar nu putea să nu iasă la escalade.
Cred că un atu al meu
a fost cutezanța îmbinată cu suficientă experiență…
ca să-mi cunosc limitele.
Da, hai să facem asta!
Mai știi când l-ai cunoscut pe Alex?
Da.
Ne cunoșteam din auzite.
Dar Alex avea un renume mai mare. Când s-a mutat aici…
nu am mai fost regele cetății.
Dar a fost mișto.
Amândoi ne trezeam dimineața și mergeam să ne cățărăm.
Eram condiționați ca niște căței.
„Du-mă afară și aruncă-mi mingea acum!
Nu peste 15 minute. Acum!”
Dacă mergi la cățărat cu Alex, trebuie să fii pregătit.
Conrad era printre puținii care erau în stare.
Cât de rapid și cât de dificil poate fi traseul?
Și cât de tare ești?
Conrad și Alex…
au devenit parteneri.
Bine, Conrad. Dă-i bice!
Dar Conrad a devenit vocea a doua sau mâna dreaptă a regelui.
Liderul nostru neînfricat, Alex Lowe.
Bestial!
Forță!
Dacă erai pasionat de alpinism, știai cine sunt Alex și Conrad.
Formau o echipă de vis, erau două personalități legendare.
ALPINIST ȘI REGIZOR
Exact cum ai descrie doi supereroi.
Cum au ajuns acolo? Cum au reușit?
Faptele lor erau atât de extraordinare încât chiar și publicul general
știa cine sunt.
MAEȘTRII SPORTULUI EXTREM
Apoi cățăratul a devenit un sport faimos.
Companiile s-au gândit
cum să folosească sportivii pentru a-și face reclamă.
The North Face oferea contracte bune.
Am rămas mască.
„Pe bune? Contracte?”
Dintr-odată, erai profesionist.
Ca profesionist, vrei…
forțezi limite.
Deși nu eram frați biologici,
eram înfrățiți prin pasiunea pe care o împărtășeam.
Amândoi voiam mai mult.
ALPINIST
Ești alpinist, dar ești și tată.
Te întrebi vreodată dacă ești puțin egoist când pleci în aventuri?
E un aspect problematic.
Dar multă lume asociază întrebarea
cu riscul aferent acestui sport,
dar tot ce facem în viață presupune un risc.
E vorba de alegere.
La vremea respectivă, era printre puținii care aveau familie?
Fără dubiu. Era ceva neobișnuit în rândul alpiniștilor. Auzeai asta:
„Ai copii? Păi cum poți să ai copii?
Trebuie să fii responsabil ca să ai copii.”
Sam să trăiască
La mulți ani
Nu a fost ușor să-mi cresc copiii…
de una singură, deseori.
Mă înfuriam pe el. Îi reproșam: „Ești plecat prea mult.
Copiii noștri au nevoie de un tată.
Ei te iubesc și vor să stai mai mult cu ei.”
Când a venit și Isaac pe lume, a fost și mai dificil.
Din 12 luni, cât timp ești plecat?
Întreab-o pe Jennifer!
Ea ce face?
E artistă. Pictează și își vinde lucrările.
Aveți dificultăți? Sau v-ați obișnuit și totul merge strună?
Avem dificultăți, firește. Da, facem multe compromisuri.
Mi-a fost greu uneori să fiu mamă și să-mi urmez cariera de artistă.
Alex îi spunea mamei tale „Sf. Jennifer”.
Știa ce înseamnă viața în natură, dar mai presus de toate
era tolerantă cu expedițiile lui Alex.
Alex era puțin gelos pe Conrad.
Conrad era fecior holtei, lipsit de obligații. Nu era însurat,
așa că putea porni într-o expediție cât ai zice pește.
Dacă nu își lua doza de munte…
putea deveni insuportabil.
Mai ales dacă se simțea ca un animal în cușcă.
Devenea nemulțumit. Își pierdea răbdarea. Avea momente în care exploda.
Urla la tine de te speriai.
Caracterul lui nu era fără de cusur.
Nu era fără de cusur.
Ți-a spus vreodată dacă avea îndoieli în legătură cu rolul de tată
și cariera de cățărător?
Da.
Îi era foarte greu.
Mi-a scris mult despre asta.
Se analiza mereu.
Se întreba dacă ne-ar fi mai bine fără el
și dacă am găsi pe altcineva care să preia rolul lui.
Noapte de vis
Tu erai cel mai mare și l-ai cunoscut mai bine
decât frații tăi.
Când Alex s-a stins, tu erai cel mai matur…
și, mai ales, conștient de ideea de moarte.
E pe pământ
Domnul e pe pământ
ZONA ANTARCTICĂ NORVEGIANĂ
Simt că a sosit Crăciunul
Peste tot unde mă duc
Nu știu celelalte versuri.
CRĂCIUN FERICIT
„Crăciun fericit, tati! Toți ne gândim la tine azi.
Ne e dor de tine și te iubim.
Fiecare dintre noi ți-a scris niște gânduri.”
Ia să vedem.
Max a scris așa…
„Crăciun fericit, tati! Mi-e dor de tine. Hai acasă epede!”
„Repede” voia să scrie.
„Să cântăm la vioar…
împreună.
Și să ne jucăm biliard. Te iubesc. Max. Pentru tati.”
Bun. Mersi, Max!
E o nebunie să petreci Crăciunul aici.
Departe de ăștia micii.
Vorbim cu Alex.
Mai întâi am vrea să aflăm
de ce cățăratul în Antarctica este atât de deosebit.
După părerea mea, e ultima sălbăticie de pe planetă,
unde știi că ești singur.
Pentru mine, asta simulează viața pe o altă planetă.
Dar devine tot mai dificil pe măsură ce se scurg anii.
Motivul principal e familia mea.
Și cea mai acerbă luptă interioară…
Ideea e că am petrecut mulți ani în cort înainte să am o familie.
Nu a fost mare lucru. Aveam nenumărate cărți de citit
și timpul trecea ușor.
Acum nu mai trece așa de ușor.
Dacă nu mă apropii de obiectivul meu…
de a finaliza expediția și a mă întoarce la copii.
E greu, fiindcă îmi doresc să fiu cu ei.
Bine. Max, hai să vorbim!
La ce te gândești?
La nimic.
Bine. Spune-mi ce facem azi!
-Mergem la schi. -Bine. Ce mănânci, Isaac?
Asta mănâncă schiorii dimineața? Auzi, Sam!
Spune-mi! Îți place să schiezi?
-Schi! -Da.
Cât ai vrea să schiezi?
Un milion de zile.
Cam mult, nu?
Îți place să fii filmată?
Ne place, da.
-Schiezi cu viteză? -Da.
Schiezi cu viteză mare?
-Da. -Sari peste denivelări?
-Nu. -Nu.
Mișto!
Dacă ar trebui să-i explici cuiva cine a fost, cum ai face-o?
Sincer, nu știu.
Știu doar să descriu ce a făcut. Nu am…
amintiri clare cu el.
Hai, amice! Așa!
E excelent!
-E puștiul tău? -Da.
Filmăm cum schiază,
ca să râdem de ei când cresc.
Cum se numește asta, Max?
Tras pe fund!
-E palpitant. -Da!
Ai vreo amintire cu Alex?
Nu prea. Nu.
În momentul de față…
parcă e…
un vis.
Te bucuri că îl vezi pe tati?
-Da. -Îmi dai o îmbrățișare mare?
Crezi că viețile noastre ar fi fost diferite?
Dacă Alex nu murea?
Mă gândesc mult la asta.
Toți l-am pus pe Alex pe un piedestal, în mințile noastre.
Credem că era un soi de Superman.
Uneori e ușor să îți imaginezi
că ai putea fi mai bun
într-o altă viață sau altundeva.
Nu știu.
Drumul spre casă. Ce ziceți?
O gașcă de schiori osteniți.
-Ești obosit, Max? -Da.
-Da? Ai schiat mult?
-Da. -Teribil! Și el?
Crezi că e epuizat?
Auzi, Sam! Ești epuizat?
Bravo, copii!
Am niște camarazi de schi incredibili.
Da.
Mai ții minte ultima oară când a fost acasă?
Vag.
-Suflă! -Suflă!
Hai, micuțule!
The North Face organiza excursia…
la Shishapangma în Tibet.
A avut niște îndoieli și simțea
că nu a stat suficient timp acasă.
Și că poate ar trebui să renunțe.
ȘCOALA DE ALPINISM EXUM
Ați mers la cățărat împreună.
Voiați să escaladați Grand Teton. Erați încântați până peste cap.
În expediția aia…
ați devenit foarte apropiați.
Mai ții minte?
-Puțin. -Puțin?
Sigur îți amintești, căci îți dau lacrimile.
-Da. -Da. Atunci m-a întrebat
dacă Shishapangma e o idee bună.
Știu.
Și ce i-ai zis?
Cred că i-am zis…
că înțeleg dacă trebuie să o facă.
Asta am zis. Asta a făcut.
-A fost decizia lui. -Da.
Da.
Asta e povestea pe care mi-am spus-o în toți acești ani.
Știu. Acele amintiri…
Acele amintiri sunt greu de păstrat, nu?
Ei bine…
Am și eu câteva.
EXPEDIȚII THE NORTH FACE EVEREST
Știi ce căutai, Max?
Da.
Ceva pe care scrie Shishapangma. Noi îi spunem Shish.
Uite! Pe asta o știu.
-Asta e. E aici. -Da, asta căutam.
DIMINEAȚA DE DUPĂ ACCIDENT ABC
E urât, dar ăsta e…
interviul lui Conrad.
E copleșitor.
REALIZATOR DE FILM EXPEDIȚIA SHISHAPANGMA, 1999
Da, sunt curios să aflu dacă mai este și altceva.
Pe lângă ce avem și ce știm deja.
Da. Nu o să fie distractiv, Max.
Ești pregătit?
-Înregistrăm audio. Putem începe! -Bine.
HIMALAYA TIBETANĂ SEPTEMBRIE 1999
Ce s-a întâmplat?
-Habar nu am. -Da.
- Păreau păsări. - Da.
Scopul era să schiem pe versantul sudic al muntelui Shishapangma.
Un obiectiv dement…
și foarte ambițios.
Sunt multe riscuri pe care nu le cunoaștem.
Vremea are propriile legi și guvernează asupra munților.
Culoarul ăla se umple cu zăpadă? Zăpada de acolo e instabilă?
Stratul e fragil?
Ne expunem unui risc inutil?
Da!
Ce-i aici?
Aici instalăm tabăra. E nirvana, nu altceva!
Aici o să petrecem timp…
în compania munților.
Nenorocitule. Ce bine e aici, cu tine!
Ăsta e locul… în care înfloresc.
-Da. -Mereu mă simt bine la altitudinea asta.
Da, chiar am păr facial. Nu mult, dar am.
Ți s-a destăinuit des?
Am fost colegi de cort atunci.
Știa că a exagerat puțin cu expedițiile.
Și că plecările dese îi afectau familia.
A vrut să fie sprijinul vostru.
A zis că voiai să mergi la Disneyland.
Era ceva diferit față de cățărări.
Și-a dat seama că e ceva
ce își doresc copii și că trebuie să îi asculte.
Și a vrut să facă asta.
A nins mult?
Da, este multă zăpadă în zona asta.
ALPINIST
-Sunt multe avalanșe. -Da? Zăpada e proaspătă sau…?
E proaspătă, e de noaptea trecută.
-Da? -Ieri seară au venit avalanșele.
Tare!
-Deci mai spre seară? -Unde?
Din câte am aflat, după-amiezile pot fi urâte.
Mergem dimineața.
Dimineața e mai bine.
-Da. -Ca de obicei.
Bine.
Salutare!
Azi avem zăpadă proaspătă.
În dimineața asta, Domnul ne-a dat latte.
Da!
Poți să descrii cât mai detaliat acea zi?
Bine.
Ne gândeam să ne odihnim în ziua aia.
Bun. Cafelele, Andrew!
Dar aveam energie și chef să facem ceva.
Grazie!
E minunat într-o dimineață cu ninsoare. Sau în orice dimineață.
Și…
ne-am uitat în sus și am văzut
că s-a declanșat o avalanșă.
În acel moment, se activează creierul primordial
și îți spune cum să supraviețuiești.
David și Alex au luat-o într-o direcție, iar eu, în altă direcție.
Zăpada m-a luat pe sus.
Am crezut că o să mor în ziua aia.
Că ăla mi-e sfârșitul.
Poftim.
Conrad, poate ne spui
de unde ai tăieturile de pe cap.
Poftim.
-Da. -Am fugit din calea avalanșei.
Dar doi oameni nu au reușit.
-David Bridges și Alex Lowe. -Ei sunt?
Există o șansă infimă ca cei doi oameni
să fi reușit să intre într-o crevasă, dar cine știe?
Da.
Și…
Fără emițătoare,
poți spera doar că o să găsești o mănușă sau un pantof.
Da.
-Nu știu. -Da.
În zona aia cu denivelări au fugit?
-Acolo erați? -Da.
Erau în zona cu denivelările.
Nu sunt…
Ați văzut cum cade de-acolo?
-Mai multă fluctuație. -Doamne!
Ce facem aici? Suntem iresponsabili.
Alunecă zăpadă din toate direcțiile.
Sper că nu a fost agonizant pentru oamenii ăia.
Îl cunosc pe Alex, știu la ce să mă aștept.
Probabil s-ar fi resemnat.
E înfiorător…
când mă gândesc că am doi prieteni îngropați acolo.
M-am simțit cu adevărat neputincios după ce s-a întâmplat.
Stăteam aici și urlam: „Alex!”
Și urma doar o tăcere acută, înfiorătoare.
Ei bine…
Ce mai este aici?
Mai multe chestii de genul ăla.
Mersi că ai filmat!
Îmi pare rău.
Era dimineață.
Atunci v-am lăsat la școală pe tine și pe Sam.
Eram acasă cu Isaac. Cred că el era în cărucior.
A sunat telefonul.
Conexiunea nu a fost bună la început și am crezut că e Alex.
Îl tot strigam pe nume, înțelegi?
Apoi conexiunea și-a revenit și am auzit
vocea tremurândă a lui Andrew, înțelegi?
Și…
mi-a spus că a venit avalanșa…
și că îi pare rău, că Alex e sub zăpadă.
Am vorbit cu Jennifer și i-am zis…
că s-au dus.
Încă mai țin minte cum Conrad încerca să o liniștească.
Ea insista întruna:
„Mergeți acolo sus și îl aduceți înapoi! Găsiți-l.”
KTVM Station 42, liderul știrilor. Acestea sunt știrile de la ora 18:00.
Căutarea alpinistului Alex Lowe a fost anulată.
Trupul legendarului alpinist va rămâne îngropat
sub avalanșa himalayană.
Se presupune că au pierit
el și cameramanul David Bridges.
Toți membrii expediției din Shishapangma
sunt profund îndurerați.
Am pierdut doi oameni geniali.
O notă personală din partea mea, întrucât Alex mi-a fost foarte apropiat.
Transmitem condoleanțe soției sale, Jennifer,
și fiilor lor…
Max, Sam și Isaac.
Conrad aici. Mulțumesc. La revedere!
Știai că au murit?
Da.
Da, știam că e un act final.
În primele zile, am sperat din toată inima
că e într-o crevasă și că o să sape până la suprafață.
Pentru că era Superman.
Țin minte cât de groaznic a fost să ies pe verandă
și să văd știrea pe prima pagină în ziar.
„Alex Lowe, mort.”
Atunci devine realitate.
Isaac avea doar trei ani.
Am plâns mai mult în preajma lui, crezând că nu bagă de seamă.
Apoi a venit la mine și a zis: „Mami, nu mai trebuie să plângi.
Poți să te oprești din plâns. Mami, o să fie bine.”
Avea doar trei ani.
Aia a fost cea mai dificilă parte.
Încercam să nu plâng de față cu voi,
așa că plângeam la duș.
Eram în biroul lui înainte să-l golim,
priveam în jur și mi-am dat seama că nu o să-l mai văd…
pe tata.
Cred că atunci a fost prima oară când am plâns din cauza asta.
Mai știi cum te-ai simțit?
Da. Speriat.
Trist. Derutat.
Țin minte că Sammy zicea:
„Poate îi găsim corpul și îl clonăm.
Și îl aducem înapoi.”
Slujba de înmormântarea a avut loc curând după accident.
Un mic clopot de iac de la ultima noastră ieșire.
La o săptămână după accident.
Probabil pentru că nu am vrut să aștept.
Era foarte mândru de fiii lui.
Și i-a iubit enorm.
Chiar dacă i-a fost greu să se împartă între munte și familie,
în același timp.
Mereu mi-a spus că iubirea pentru familia lui
e cel mai bun lucru din viața lui, iar eu l-am crezut.
Nici nu-mi amintesc.
Mulțumesc.
Parcă mi-am șters din minte.
Părea că sunt diferit?
Stăteai pe acoperiș.
Cred că acolo mergeai ca să plângi și să contempli situația.
Dar ai simțit că poate trebuie să preiei rolul de cap al familiei.
-Am prins unul! -În mijloc?
Ai devenit mai grijuliu cu mine…
și cu frații tăi.
Și cred că încă sperai că se va întoarce.
Ai păstrat speranța aia.
Da, ăsta e…
tabloul pe care mi l-a făcut Alex…
când a fost pe Shishapangma de ziua mea.
L-a trimis prin poștă din tabără.
L-am primit după accidentul cu avalanșa.
LA MULȚI ANI, MAX
Când am primit…
scrisoarea de la el, am crezut că a trimis-o
după presupusa lui moarte.
Deci însemna că încă e în viață.
Și am rămas suspendat în timp…
cu Alex.
O avalanșă care a îngropat tot în cale
și care a ucis o legendă, pe Alex Lowe, în vârstă de 40 de ani.
O celebritate în rândul alpiniștilor,
o stea falnică.
Un fotograf l-a surprins pe Alex escaladând muntele
cu un alpinist degerat și accidentat în spate.
Într-o altă epocă, ar fi fost un Marco Polo.
Unul ca el apare o dată la o sută de ani.
Lowe era căsătorit și avea trei băieți.
PRIETENII LUI S-AU DUS.
VIAȚA LUI E O TELENOVELĂ.
SOARTA LUI CONRAD ANKER
Mai bine muream eu.
ULTIMUL RĂMAS ÎN VIAȚĂ
Vinovăția supraviețuitorului e un sentiment crunt.
Cel mai groaznic e faptul că ai multe…
gânduri…
foarte nocive…
- Cred... - De exemplu?
Vrei să-ți curmi viața. Și e pur și simplu…
Te percepi ca și cum…
ai avea mai puțină valoare decât celălalt…
decât persoana…
Decât persoana care a murit.
Am fost foarte trist, pentru că ceea ce ar fi făcut
ca tată nu avea să se întâmple.
Ce pot să fac pentru Alex?
Cum pot să-l omagiez și ce trebuie să fac?
Am pus bagajele…
în Toyota Tercel…
și am mers în Montana, de Crăciun.
Și am petrecut Crăciunul cu voi.
Îmi amintesc când a ajuns Conrad la noi în prag.
M-am uitat la el și se vedea că abia se abține să plângă.
L-am văzut, l-am îmbrățișat
și a zis: „Vă duc la Disneyland, dragilor.
Asta voia să facă Alex, iar eu vreau să fiu alături de voi.”
A fost bestial!
Aia te învârtește.
Când eram cu el, simțeam că sunt aproape de Alex.
O senzație de confort, ca aia pe care ți-o dă un pantof vechi.
Tu ce îți amintești?
Țin minte…
că era liniștitor să îl avem în preajmă, parcă aveam iar doi părinți.
MAREA DE GHEAȚĂ
Sam mi-a zis:
„Vrei să fii tu tata?
Ce frumos ar fi!”
Jenni era exasperată.
Dar da…
Cred că eu și Jenni…
ne-am gândit la asta…
dar niciunul nu a deschis subiectul…
în acea perioadă.
Niciodată nu știi ce îți rezervă viața.
Când ai început să ai sentimente romantice față de mama?
Da…
Mai ții minte când ai început să ai sentimente romantice pentru el?
Da.
Când venea în vizită…
știam că se înfiripă sentimente și că e reciproc.
Dar n-am deschis subiectul.
Ai fost surprins?
Nu.
Cred că știam amândoi.
Ne-am lăsat duși de val.
Tensiunea creștea…
și până la urmă am cedat.
La trei luni după avalanșă…
iubirea noastră prindea contur.
Nu ți-a venit să crezi, nu? Ai fost furioasă, îndurerată?
Am simțit tot ce simt toți, știi?
Când pierzi un om drag.
Șoc, oroare.
Nu îți vine să crezi.
Există o lege nescrisă.
Dacă există un supraviețuitor,
acesta trebuie să dea o mână de ajutor.
Și nu ai ezitat înainte să îl suni
și să îi ceri ajutorul?
O făcusem deja de foarte multe ori.
Ne-a fost alături.
Asta e o scrisoare de la Alex, când era suspendat pe versant.
„Dragă Jenni, florile de nu-mă-uita înfloresc în fiecare zi.
Crezi că te-ai putea lăsa inspirată să pictezi un tablou
care să evoce conexiunea dintre flori și iubirea pe care ne-o purtăm?”
-A semnat așa: „Cu iubire infinită, Alex.” -Știu.
Încă simt iubirea aia.
Te-ai gândit…
la gravitatea situației?
Era vorba de iubire. Ne-am îndrăgostit…
În situația aia…
nu analizezi bilanțuri, foi de calcul,
nu cântărești totul, eram îndrăgostiți.
Țin minte că v-am prins când vă sărutați.
Îmi amintesc.
Ai fost supărat pe mine inițial. „Mami, cum poți să iubești pe altcineva?”
Nu te-ai atașat de Conrad ca frații tăi.
Te întrebai ce înseamnă asta și ce facem dacă se întoarce tata.
Erai convins că nu e mort.
De fapt, Max, într-un fel, era o validare a iubirii pe care i-o port lui Alex.
Nu voi lăsa ca acel sfârșit dureros al vieții mele împreună cu el
să pună capăt și abilității mele de a iubi pe altcineva.
Căci merită.
De ce?
-De ce merită să iubești pe cineva? -Nu pot…
E greu să-mi închipui…
cum se poate, în vâltoarea unei tragedii,
să îți revii așa de repede cum v-ați revenit voi.
Aveam trei copii…
și simțeam că viața se scurge repede.
Am simțit că iau o decizie
și că fac ceva ce trebuie făcut.
Am simțit că nu există timp de pierdut.
Nu aveam timp să analizăm tot la sânge, Max.
Am acționat.
Lui i-am spus: „Nu sunt singură,
ci sunt cu trei copii care trebuie să te iubească și ei.”
A spus că se implică total.
S-a mutat în Bozeman la un an după moartea lui Alex.
Ai simțit că umpli spațiul din casă
lăsat gol de Alex?
Ei bine…
A părut firesc, deloc forțat…
Lucrurile…
au evoluat…
natural.
PRINS ÎN FLAGRANT!
Din câte îmi amintesc, a fost o tranziție lină.
Da, atunci a existat o perioadă scurtă
în care a trebuit să-l accept pe Conrad în rolul de tată…
dar…
simt că a fost un proces rapid.
De ce crezi că l-am acceptat așa de ușor?
Din câte îmi amintesc, a fost ca și cum…
s-a stins un bec, dar apoi s-a aprins altul.
-Înțelegi? -Da.
Nu știu. E ciudat să mă gândesc la asta.
Te-ai gândit la ce ar crede Alex?
ȘCOALA DE ALPINISM EXUM
Da.
De multe ori. Am visat de multe ori că Alex…
s-a întors acasă, știi?
Visam că apare și eu îi spuneam:
„Ce naiba? Conrad abia s-a mutat aici.”
Și Conrad avea vise de genul ăsta.
Da.
Vreau să filmez.
-Da? -Da.
Unde suntem?
-În Italia. -Și ce facem?
-Suntem la nuntă. -Nunta cui?
A ta și a mamei.
Nu a fost doar nunta mea și a lui Conrad,
ci a fost nunta noastră,
a familiei.
Ne-am adunat cu bucurie aici, pentru a sărbători
uniunea vieții lui Jennifer Lowe cu a lui Conrad Anker.
Ce spuneau gurile rele?
Mulți oameni s-au purtat urât și au spus răutăți.
În acest loc în care Jenni și Conrad
au ales să își țină nunta…
„A fost prea devreme, prea dintr-odată…
și nu o să țină.”
Conrad…
Ai venit în viața mea când aveam cea mai mare nevoie
de a ști că pot iubi din nou.
„E doar o idilă. De ce le provoacă durere…
mai ales copiilor, pentru că iar o să fie abandonați?”
Azi mă alături ție…
ca soț…
ca tată pentru copiii tăi, minunații copii ai lui Alex…
în prietenie și dragoste nemărginită.
„L-a înșelat pe Alex cu el cât timp era în viață?”
Erau multe răutăți în aer…
În fine.
Prin puterea propriei voastre iubiri, vă declar soț și soție.
Ne-am simțit bine.
Ba mai mult, a fost ca un miracol.
Zâmbiți!
-Zâmbiți! -Uite ce mutre aveți!
Ne-am uitat la ocean…
și am început o nouă viață.
Bravo, Sam!
Alex a construit temelia, iar noi vom înălța casa.
Aveți grijă, copii!
Jenni!
Cum arată barajul, Max?
E cel mai bun noroi din viața ta?
Ați dormit bine?
E ca un final fericit, în unele privințe.
Genul de final pe care oamenii îl preferă.
Pe care eu îl prefer.
Dar îmi place și ideea de a sări pe spinarea unui dragon
și a zbura în depărtări.
Prima dată o să fac o tartă cu mere și două cu dovleac.
-Așadar… -Facem o emisiune despre gătit
din imaginile care rămân, mami.
-Ajută-mă cu părul, scumpule! -Da, că ți-e desprins.
Am uitat să îl prind.
-Lasă capul pe spate! -Bine.
Așa! Cred că acum e bine.
În primă fază, a zis așa:
„Am încheiat-o cu munții mari, nu mă mai întorc.
Nu merită.
V-a provocat prea multă durere ție și familiei tale.”
A existat ideea aia.
Dar apoi…
nu după mult timp, a auzit din nou chemarea munților.
Cu asta se hrănește sufletul lui.
Îl înțeleg.
E excelent, frate!
Cum te-ai simțit când Conrad s-a reîntors la alpinism?
Am văzut similaritățile dintre el și Alex.
Faptul că nu putea renunța la pasiunea lui de a face ce iubește.
Ți-a fost teamă că o să moară?
Da, bineînțeles.
M-am gândit de câteva ori cum ar fi
dacă ar muri și el într-o expediție.
Da, a fost destul de copleșitor.
Mai ții minte când ne-a adoptat?
Da.
Isaac, eu și mama ne-am schimbat numele.
Dar tu ai păstrat „Lowe” ca nume de familie.
Da, nu știu de ce. Pur și simplu a rămas așa.
Da.
Nici eu nu prea înțeleg de ce.
ZIUA TATĂLUI 18 IUNIE 2017
Să mutăm carnea din zona încinsă?
-Da. -Sunt cele mai suculente?
Cui îi spui „tată”? Lui Alex sau lui Conrad?
Lui Conrad îi spun „tată”.
Când vorbesc despre Alex, îi spun „Alex”.
Conrad e singurul tată pe care l-am cunoscut.
-Uită-te la Sammy! -Da.
Sammy a locuit într-o șapcă vreo patru ani.
Nu și-a dat-o jos niciodată. Uite ce a scris!
„Te iubesc! Cred că ești special, pentru că ne iubești pe toți.
Te iubesc, Sam.”
În orice caz, Conrad e tatăl nostru.
-E excelent. -Dau eu pagina.
Poate mai puțin pentru tine, căci tu îl știai pe Alex de zece ani.
Uite-l pe Max!
Oare Conrad știe de comparația asta?
Da.
Cred că e știe. Am vorbit mult despre asta.
„Dragă Conrad, îți sunt recunoscător că ai ales
să fii tatăl fiilor noștri.
Amintirile pe care le avem
stau la baza familiei noastre și a iubirii dintre noi.
Mersi! La mulți ani de Ziua Tatei! Jenni.” Și o inimă.
Ești cea mai tare!
Dar locuiesc în casa lui, însurat cu văduva lui, și îi cresc copiii.
Unii oameni îmi spun „Alex”.
Trăiesc în umbra lui…
și, pur și simplu…
fac tot ce pot mai bine în conjunctura asta.
Ești fiul meu.
Nu am altă familie. Asta e familia mea.
Și Alex a murit.
S-a dus. Știu asta, pentru că m-a marcat enorm.
Am devenit o familie…
din cauza acelei întâmplări.
Și Alex nu se mai întorcea.
HIMALAYA TIBETANĂ APRILIE 2016
În 2016, eram pe versantul sudic al Shishapangmei.
Era o zi frumoasă, cu cer senin.
În depărtare, se văd șapte vârfuri de 6.000 de metri înălțime,
stând aliniate frumos.
Și toate culorile pe care le vezi…
ALPINIST
…sunt culorile naturii, adică alb,
negru, maro, nuanțe de gri.
Au apărut niște puncte colorate…
ieșind afară din zăpadă.
Dacă ești familiar cu acest mediu, chestiile de genul ăsta…
îți captează instant atenția, pentru că nu au ce căuta acolo.
Eu și Conrad abia ne sărbătorisem aniversarea.
Și…
Conrad a primit un telefon de la David Goettler.
Mi-am dat seama după expresia lui că e vorba de ceva apăsător.
A încheiat convorbirea și mi-a spus:
„David Goettler le-a găsit trupurile. Sigur sunt ale lor.”
La 16 ani după ce au fost îngropați de o avalanșă,
trupurile lui Alex Lowe și David Bridges, cameramanul lui,
au fost găsite pe un munte, în Tibet.
Ce ți-a trecut prin minte atunci?
Parcă a revenit la viață. A apărut din neant, știi?
Da.
Am simțit că mă cutremur, mă întrebam
cum o să fie să-l văd…
după 17 ani?
Înconjurat de peisaje formidabile.
Dar cumva mânjite…
de motivul vizitei.
Aveam un soi de ură față de Tibet.
Dar când am ajuns acolo…
am înțeles de ce Alex iubea acele meleaguri.
S-a stins…
furia mea față de munte.
TABĂRA DE BAZĂ, SHISHAPANGMA, TIBET
Nu-mi place să urc acolo.
Ai început să cobori atunci?
Sau ai rămas pe teren înalt?
Dacă…
M-a măcinat toată povestea.
24.12.1958 - 05.10.1999 TATĂ, FRATE
Mă simțeam vinovat pentru că am supraviețuit…
mă îndoiam de mine, nu credeam în mine.
De ce altcineva și nu tu?
M-a năpădit totul din nou.
Cât mai avem până la ei?
-Încă 5,22 km. -Să mergem!
Da, ceva nu e…
E pe cealaltă parte a muntelui.
Da.
Bun, trebuie să ne mișcăm.
Am rămas în urmă…
pentru că nu știam dacă pot merge acolo…
dacă pot să-l văd.
Au coborât cu tărgile.
Îi puteam vedea.
Da.
-Salut, Max! -Salut!
Să mergem! Cu grijă!
Faptul că era în sacul ăla după atâția ani…
Chiar și după 17 ani, trupurile lor nu erau descompuse.
Vesta îi e ruptă.
-Bine. -Verifică-i pieptul!
Capul lui era plecat.
Am fost la cursuri despre avalanșe.
Știu că aia e poziția în caz de avalanșă. Mi-am dat seama
că probabil a fost îngropat de viu în zăpadă
și s-a sufocat.
Nu a murit pe loc.
A durat câteva minute.
Dar verigheta lui era lipită de piept.
Și i-am tras brațul.
Și i-am dat jos verigheta de pe deget.
Aceeași verighetă pe care am purtat-o cu ani în urmă.
Ăla a fost cel mai dificil moment.
Dar am vrut să păstrez verigheta.
Mi-am pus-o pe deget și apoi mi-am pus mâna pe mâna lui.
Degetele lui veneau peste ale mele așa.
Dar după 17 ani, mâna lui s-a micșorat
și era cât mâna mea.
Dar…
tot mâna lui era și am putut să îmi presez
mâna mea de a lui, ca pe vremuri, și să-mi iau rămas-bun.
Nu îți închipui niciodată că o să vezi…
trupul eroului tău…
în acea stare.
Toată legenda acelui Superman s-a disipat într-o oarecare măsură.
Era doar un tip.
Nu cred că este nimic acolo.
Nu știu, are un card de memorie.
Ai încercat să-l cureți puțin?
Da.
Și-a trecut numele și adresa pe toate.
-Da. -Așa face și Conrad.
Când călătorești, trebuie să ai grijă de lucruri.
Da.
Momentul adevărului.
Uite!
S-a încărcat.
Max.
Da, felicitarea pe care mi-a făcut-o de ziua mea.
Aia a fost ultima chestie.
Așa-i că e frumos aici?
„Bună dimineața, Max!
Acum iau micul dejun la o ceainărie a șerpașilor,
dar sunt cu gândul la tine, tu fiind acasă.
Probabil mănânci clătite sau vafe cu mama.
Sunt mulți băieți de vârsta ta în satul acesta,
numit Namche Bazaar.
Folosesc ca sănii cutii de plastic.
Merg într-o drumeție spre Everest după micul dejun.”
„Tu faci azi?
Mi-e dor de tine.
Te iubesc foarte mult. Abia aștept să vin acasă la tine!
O zi frumoasă!
Te iubesc, tata.”
Scrisoarea asta e din 1993.
„Aseară a fost lună plină, luminoasă,
și m-am gândit la cât de mult te iubesc
când m-am uitat la lună.
Sper că o vezi și tu, ca să știi cât de mult de iubesc.”
Cânta un cântecel, mai ții minte?
-Da. -Îl știi?
Mă uit la lună, luna se uită la mine Luna vede că vreau să te văd pe tine
Cea mai derutantă parte, pentru mine, din toată povestea asta,
sunt aceste lucruri.
Dar Conrad a vrut să păstreze toate lucrurile lui Alex.
Conrad e cel care se ține cu dinții de el
mai mult decât am făcut-o eu, într-un fel, în toți acești ani.
Asta e de la Conrad.
Să vedem!
„Dragă Jenni, sper că ești bine.
Nu există momente…
în care voi patru nu sunteți în gândurile mele.
Câteodată mi-e greu.
Câteodată adorm plângând și mă trezesc scrâșnind din dinți,
plin de gânduri sumbre.
Mă întremez la gândul că existați.
Pe voi vreau să vă ajut și să vă îngrijesc.
Să fiu alături de băieți, în timp ce devin maturi
și devin bărbați…
e ceea ce sper să fac.”
Asta a fost…
A fost la o lună după ce a murit Alex.
Și fix asta a făcut.
Mă ajută să înțeleg.
Și mă face să vreau să-i arăt cât de mult…
îl iubim.
Și pe tine, mamă.
Stai! Cu mâna asta. Așa.
Da, mâinile tale sunt ca ale lui. Cu degete lungi.
Sper că o să te ajute să accepți
că poți pierde pe cineva…
și că mai poți iubi pe altcineva.
Alex e un tip norocos…
Da.
Prietenul lui cel mai bun…
Crești rezistența!
…care l-a iubit…
s-a îndrăgostit de mine
și de fiecare dintre voi.
Frumos, Sam!
E un tip foarte norocos.
Am avut o viață plină de aventuri alături de Conrad.
E ceva deosebit.
Simt…
că mereu a existat…
un soi de zid între noi.
Nu puteam deschide anumite subiecte
pentru că păreau prea înfricoșătoare.
Chestii legate de familie și de Alex.
Da. Nu trece nicio zi fără să ne gândim la Alex
și fără să ne amintim cine a fost și cum a fost…
E greu în unele privințe?
Câteodată…
Da, e greu.
M-au apăsat comparațiile și faptul că am trăit în umbra lui.
A fost un tip grozav, dar nu perfect.
Deseori, când oamenii se sting, sunt glorificați,
sunt unși eroi sau puși pe un piedestal.
Dar de fiecare dată…
Asta te-a făcut să simți vreodată că ai vrea să mori așa?
Da, de aceea…
E ursul pe care îl țin în peșteră, păzit de lup.
Dar…
Oamenii cred că ești un erou pentru că ne-ai ajutat.
Cum crezi că te-ai descurcat?
Nu ar trebui să răspund eu, căci sunt dur cu mine.
Deci…
Da.
Aș fi putut să mă descurc mai bine în unele privințe. Dar…
Umbra lui Alex planează asupra noastră, a tuturor.
Dar pentru noi…
ești tatăl nostru.
Nu îmi pot imagina un tată mai bun.
Te iubim pentru asta.
-Te iubesc, tată! -Și eu, Max!
VÂRFUL ALEX LOWE BOZEMAN, MONTANA
Dragilor…
nu e tocmai cenușă, ci sunt fragmente de oase.
Luați în mână cât puteți…
-Ai avut o zi bună, amice? -Da.
Din îndepărtatul Tibet…
te-am adus acasă.
Poftim, Sammy.
Ce îți place când schiezi?
-Coborârea. -Tare!
O să-l ducem…
cu noi în mormânt.
Pentru că e parte din noi.
-Ești omul meu de bază! -Conrad!
Mă bucur să te văd!
Te iubesc, Alex Lowe.
ÎN MEMORIA LUI ALEX LOWE, DAVID BRIDGES ȘI A TUTUROR CELOR DISPĂRUȚI PE MUNTE
ÎN 2019, UN COMPLEX PERMANENT
GĂZDUIEȘTE ȘCOALA DE ALPINISM KHUMBU,
CONSTRUIT DE JENNIFER, CONRAD ȘI FUNDAȚIA CARITABILĂ ALEX LOWE
E de-a dreptul formidabil!
ÎN ULTIMII 17 ANI, ȘCOALA A PREDAT
ȘI VA CONTINUA SĂ PREDEA ALPINISM PROFESIONIST
ȘERPAȘILOR DIN NEPAL, PE CARE ALEX ÎI IUBEA ENORM.
Mulțumesc tuturor celor prezenți
care au contribuit la clădirea acestei școli extraordinare
pentru a spori siguranța oamenilor care escaladează muntele.
Visul nostru s-a împlinit.
Subtitrarea: Catalina Vod