Downloaded from YTS.MX
Äänet ovat päällä.
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Haastattelemme Alexia perusleirillä. - Juuri niin.
Kamera käy. Ala puhua. Sano jotain mielenkiintoista.
Rakastan näitä asioita.
On hyviä vuorikiipeilijöitä, ja on Alex Lowe.
Alex Lowe, jolle monet kiipeilijät eivät löydä vertaista.
Maailman paras vuorikiipeilijä.
Ehkä paras ikinä, joka tunnetaan suurena amerikkalaisena sankarina.
En ole samaa mieltä tuosta. "Maailman paras kiipeilijä."
On paljon sinnikkäitä kiipeilijöitä,
jotka eivät luovuta.
Ei epäilystäkään, että jokin minussa -
pitää riskin tunteesta.
En näe itseäni riskinottajana, vaan riskinhallitsijana.
Olemme kaikki häkeltyneitä viimeisestä kysymyksestä,
koska olet perheellinen mies.
Millaista on tasapainoilla kahta isoa asiaa elämässä?
Se on rankinta ja palkitsevinta, mitä teen.
Vaimo ja kolme lasta.
Vaimoni Jennifer ja kolme poikaani.
Max on vanhin. Hän on kymmenen.
Max, Sam ja Isaac, he tulevat aina mukaani.
Parasta hommaa.
Rakastan tätä.
Suurinta osaa ei ole katsottu 20 vuoteen.
Ei ole ollut tarvetta kaivella näitä muistoja.
Kunnes lapsesi päättää tehdä dokumentin perheestäsi.
Tuntuu ristiriitaiselta kaivaa kaikki takaisin ylös teitä varten.
Mikä se on?
Alexin viimeinen merkintä.
"Kello 6:00, lähtö Tiibetiin."
Aikamoista.
Onko se päällä?
- Ja siinä on Max. - Voi luoja.
Tuossa olen minä. Kiipeilin tuossa.
En ole nähnyt näitä. Olen unohtanut täysin.
KOHTAUS JENNI, OTTO 01 OHJAAJA MAX LOWE
Et harjannut hiuksiasi.
- Tämä on tyylini. - Noinko harjaat hiuksesi?
Söpöä. Tuossa on Sammy. En muista nähneeni näitä kuvia.
- Selvä. - Valmiina?
- Oletko innoissasi? - En.
SAM, KESKIMMÄINEN VELI
Miksi et?
Koska olen ahdistunut.
Teemme yhä saman ilmeen, kun otat meistä kuvan.
Mikä ahdistaa?
Tuntuu, että tämä tuo asioita päivänvaloon.
Sitten jää nähtäväksi, voiko siitä toipua.
Hieno asu.
Hän oli vain pieni vauva.
Olen utelias siitä, miksi haluat tehdä tämän elokuvan.
Tämä on jotain, mitä emme ole käsitelleet…
ISAAC, NUORIN VELI
…keskenämme juuri lainkaan.
Siinä on ensimmäinen kuva Alexista.
Katsokaa häntä.
Olin 10-vuotias -
5. lokakuuta 1999.
Muistan, kuinka romuna äiti oli,
eikä hän voinut hillitä itseään.
Hän vain sanoi isän menehtyneen.
Hän oli supersankarini.
Mutta hänen ruumistaan ei löydetty.
Kuin avaruuteen kadonnut astronautti.
Hänen rakkauttaan perhettämme kohtaan ei voinut kyseenalaistaa.
Mutta -
hän valitsi olla siellä, joten…
Voimme kai aloittaa alusta.
Missä tapasit Alexin?
Olin töissä pienessä putiikissa.
Alex astui sisään. Hän oli nuori ja eloisa tyyppi.
Katsoin häntä ja ajattelin:
"Kuka hän on? Hänellä riittää energiaa."
Pitkät, pörröiset hiukset, hieman risainen tyyli.
Ajattelin: "Hyvänen aika, hän on suoraan unelmista."
Hän vei jalat altani.
Mutta hän oli kiipeilijä.
En ajatellut päätyväni yhteen hänen kanssaan.
Ajattelin: "Tämä on hauska, lyhyt suhde."
"Pääsen seikkailemaan hänen kanssaan."
Elimme sellaista elämää pari vuotta.
Mutta kun hän kosi minua,
muutuin saman tien hyytelöksi -
ja myönnyin epäröimättä.
Totesin hänelle: "En osaa kuvitella elämää ilman sinua."
Anna palaa.
Mitä ajattelit hänestä aluksi?
En ole tuntenut ketään vastaavaa.
Minulla on paljon kiipeilymuistoja Jennin kanssa…
JENNIN PARAS YSTÄVÄ
…koska se pelotti aina.
Kiitos, veli. Vauhtia.
Onpa kivaa.
Hänellä oli loputtomasti energiaa. Sitä oli hurjan paljon.
Hänellä oli tarve purkaa sitä.
Nyt haluan sitä todella.
Pelkäsimme kovasti kiipeilyintoisen Alexin soittoja.
Muistan kerran vastanneeni, ja…
KIIPEILYTOVERI
…sanoin "Haloo?" Sitten kuului:
"Hei, Bill, tässä Alex."
"Nähdäänkö luonani aamuneljältä?"
"Aamuneljältäkö? Selvä. Nähdään." Loppu.
Meistä tuli hyviä ystäviä.
KIIPEILYTOVERI
Syynä taisi olla, koska suostuin monesti mukaan.
Kiipeilijänä olin vain keskinkertainen.
Mitä sanot? Mennäänkö?
Ei se tästä pienene.
Alex tosin sanoi aina: "Ei hätää, kaikki menee hyvin."
- Kivaa! - Niinpä.
Voisin vetää säkin pois sinulta,
mutta filmin laatu kärsisi.
Onko hauskaa?
Vaikuttiko hän silloin hieman uhkarohkealta?
- Tuota… - Oliko hän uhkarohkea?
Tavallaan.
Mielestämme kyllä.
Mutta jos katsoi, kuinka paljon Alex harjoitteli,
vaara oli hänelle pienempi kuin miltä se vaikutti.
Entä perheen perustaminen?
Alex pelkäsi menettävänsä kiipeilyvapauttaan.
Olimme yhdessä seitsemän vuotta,
ennen kuin päätimme tuoda sinut tähän maailmaan.
Kuten jokaisen uuden isän kohdalla, jos on synnytyksessä mukana,
se on hämmästyttävä asia.
Hän piteli sinua sylissä suurilla käsillään.
Hänen kätensä olivat niin isot, että kun laitoimme kätemme näin,
hänen sormensa menivät tällä tavalla.
Olit pellavapäinen riiviö. Kutsuimme sinua Mad Maxiksi.
Herra Hankaluus.
Vartuit melko nopeasti. Puhuit ennen kuin kävelit.
HYVÄÄ SYNTYMÄPÄIVÄÄ, MAX
Teimme isoja aikuisten päätöksiä.
Alex tekisi töitä öljynporausyhtiölle.
Olimme juuri ostaneet talon ja ajattelimme jäävämme sinne.
Mutta sitten -
hän sai töitä Everestillä.
Se oli hermostuttavaa, sillä hän halusi lopettaa työnsä.
Mutta hän tienaisi rutkasti.
Sitten vain totesin: "Anna mennä."
- Kannustit häntä? - Kyllä.
Hän oli kesyttämätön.
Hänen mieltään ei voinut muuttaa.
Pidin siitä piirteestä.
Muistan saaneeni puhelun NBC Newsiltä.
"Miehesi on 40. amerikkalainen,
joka on valloittanut Mount Everestin. Mitä mieltä olette?"
Ja sinä täytit kaksi samalla viikolla.
Olin onnekas, että olin yksin Everestillä.
Se oli upeaa.
Minut valtasi rauhallinen ja hieno tunne.
Oliko kiipeily tärkeintä hänelle?
En osaa sanoa.
Hänellä oli pysäyttämätön tarve -
päästä kiipeilemään.
Hänen täytyi tehdä sitä. Tekeekö se teistä toiseksi tärkeimpiä?
Hän rakasti teitä,
mutta ei voinut olla kiipeilemättä.
Minua on avittanut rohkeus yhdistettynä kokemuksen määrään,
jotta tiedän rajani.
Tehdään tämä.
Muistatko, kun tapasit Alexin?
Muistan.
Maineemme oli kiirinyt toistemme korviin.
Mutta Alexia ylistettiin minua enemmän. Kun hän muutti kaupunkiin,
en ollut enää kuningas.
Mutta se oli siistiä.
Heräsimme molemmat aamuisin kiipeilynhaluun.
Olimme kuin koirat, jotka heräävät -
ja haluavat heti leikkiä noutamista.
"Ei 15 minuutin päästä, vaan nyt."
Jos aikoo kiivetä Alexin kanssa, täytyy olla valmis siihen.
Conrad oli yksi harvoista, joka oli.
Kuinka nopeaa ja hankalaa reittiä voi mennä?
Ja kuinka uskalias sitä on?
Conrad ja Alex -
lyöttäytyivät yhteen.
No niin, Conrad. Menoksi.
Mutta Conradista tuli Alexin vankkumaton taustalaulaja tai siipimies.
Peloton johtajamme, Alex Lowe.
Se menee alas!
Hyvin liitää!
Heistä ei voinut olla kuulematta, jos piti kiipeilystä.
He olivat dynaaminen duo ja ikonisia hahmoja…
KIIPEILIJÄ JA OHJAAJA
…supersankarien tavoin.
"Kuinka he pääsivät sinne? Kuinka he onnistuivat tuossa?"
He tekivät niin uskomattomia asioita, että tavallisetkin ihmiset -
tiesivät heidät.
Yhtäkkiä kiipeilyn suosio nousi.
Yritykset alkoivat keksiä,
kuinka urheilijoita sai hyödynnettyä mainoksissa.
The North Facella oli oikeita sopimuksia. Yhtäkkiä sitä ihmeteltiin.
"Ihanko totta? Sopimus?"
Yhtäkkiä sitä on ammattilainen, ja ammattilaisena haluaa -
panostaa täysillä.
Vaikka emme olleet biologisia veljeksiä,
veljeilimme saman intohimon parissa.
Halusimme molemmat tehdä enemmän.
VUORIKIIPEILIJÄ
Jatkat kiipeilyä isänä.
Mietitkö koskaan, onko itsekästä -
- lähteä seikkailemaan? - Joskus se on hankalaa.
Monet liittävät tuon kysymyksen -
vaarallisuuteen, ja mielestäni -
kaikessa on omat vaaransa, jolloin ihminen valitsee omansa.
Oliko hän silloin yksi harvoista, joilla oli perhe?
Ehdottomasti. Kiipeily-yhteisössä se oli harvinaista.
"Onko sinulla lapsia? Miten ihmeessä?"
"Sinun pitäisi olla vastuullinen aikuinen."
Paljon onnea vaan
Paljon onnea Sam
Paljon onnea vaan
Oli haastavaa kasvattaa lapsia -
usein aivan yksin.
En suuttunut hänelle, vaan totesin: "Olet liikaa poissa."
"Meillä on lapsia, ja he tarvitsevat isää."
"He rakastavat sinua. Haluan, että olet kotona useammin."
Kun Isaac tuli kuvioihin, se oli vieläkin vaikeampaa.
Kauanko olet poissa kotoa vuoden aikana?
Kysyisit Jenniferiltä.
Mitä hän tekee?
Hän on taiteilija. Hän myy maalauksiaan.
Onko se rankkaa? Vai onko se niin edistynyttä,
että se toimii?
Kyllä se on rankkaa. Teemme paljon kompromisseja.
Oli vaikeaa tasapainoilla taiteilijan uraani äitiyden kanssa.
Alex kutsui äitiäsi St. Jenniferiksi.
Ulkoilmaelämä oli hänelle tuttua, mutta hän joutui -
ennen kaikkea kestämään Alexin matkustelua.
Alex oli hieman kateellinen Conradille,
koska hän oli vapaa kuin taivaan lintu. Hänellä ei ollut vaimoa,
joten hän saattoi lähteä retkelle vaikka heti.
Jos hän ei päässyt kiipeilemään,
hänestä tuli sietämätön.
Etenkin jos hän tunsi olonsa häkkieläimeksi.
Hän turhautui ja oli kärsimätön. Välillä hän saattoi räjähtää.
Hän huusi, mikä oli pelottavaa.
Alex ei ollut täydellinen hahmo.
Hän ei ollut täydellinen hahmo.
Kerroitko epäileväsi hänen kykyään tasapainoilla perheen -
ja kiipeilyn välillä?
Todellakin.
Hänelle teki tiukkaa.
Hän kirjoitti sivukaupalla kirjeitä.
Hän pohti aina tuntemuksiaan.
Hän mietti, olisiko parempi, jos hän jättäisi meidät,
ja löytäisimme jonkun muun hänen tilalleen?
Jouluyö…
Olit vanhin, ja tunsit hänet paremmin kuin veljesi.
Kun Alex lähti, olit tietoisin asiasta,
ja olit tietoisin kuoleman merkityksestä.
…syntynyt on
Kristus syntynyt on
KUNINGATAR MAUDIN MAA, ANTARKTIS
Taasen joululta alkaa kaikki näyttää
Kuusi kimmeltää
En osaa enempää.
HYVÄÄ JOULUA
"Hyvää joulua, isä. Olet ajatuksissamme tänään."
"Meillä on ikävä. Lähetämme terveisiä."
"Me pojat olemme kirjoittaneet omat kirjeemme."
Katsotaan.
Max sanoi…
"Hyvää joulua, isä. Ikävöin sinua. Tule pian kovin."
Hän tarkoittaa kai "kotiin." "Pelataan 'fitliä' yhdessä."
"Ja lauotaan biljardia. Terveisin, Max. Isälle."
Selvä. Kiitos, Max.
Hurja paikka viettää joulua.
Kaukana näistä tyypeistä.
Haastattelemme Alexia.
Voisitko ensimmäiseksi kertoa,
miksi Antarktiksella kiipeily on erityistä?
Antarktis on mielestäni planeetan viimeinen erämaa.
Sitä tietää olevansa yksin.
Tämän lähemmäs tuskin pääsen -
vierasta planeettaa.
Mutta se muuttuu vuosien myötä vaikeammaksi.
Perheeni on iso syy siihen.
Mielestäni hankalinta…
Vietin vuosikausia teltoissa ennen kuin perheellistyin.
Se ei ole ongelma.
Kirjoja oli loputtomiin ja aikaa sai kulumaan.
Nykyään aika ei kulu yhtä helposti.
Jos en liiku tasaisesti kohti maalia,
jolloin pääsen takaisin lasteni luokse,
tämä käy rankaksi, sillä koti-ikävä iskee.
Puhutaan tästä, Max.
Mitä ajattelet?
En mitään.
Vai niin. Mitä sitten teemme tänään?
- Menemme laskettelemaan. - Mitä syöt, Isaac?
Onko tuo laskettelijan aamupala? Entäpä Sam?
Tykkäätkö lasketella?
Laskettelua!
Paljonko tykkäät siitä?
Miljoona päivää.
Se on liian pitkään.
Tykkäätkö olla elokuvassa?
Me tykkäämme.
- Lasketteletko nopeasti? - Kyllä.
- Lasketteletko todella nopeasti? - Kyllä.
Menetkö töyssyistä?
- En. - Et.
Hyvä homma.
Jos häntä pitäisi kuvailla, mitä sanoisit?
En osaa sanoa.
Voin kuvailla häntä vain hänen tekojensa kautta.
Minulla ei ole kunnon muistoja hänestä.
Hyvä, poju. Juuri noin.
Osaat hyvin!
- Onko poikasi tuolla? - On.
Kuvaan laskettelumatskua,
jotta heidät voi nolata vanhempana.
Mitä tuo on?
Pyllyliukua!
Näyttää jännältä.
Onko sinulla muistoja Alexista?
Ei oikeastaan.
Nyt se tuntuu -
jonkin sortin -
unelta tai jotain.
Onko kiva nähdä isää?
Annatko ison halin?
Olisiko elämämme toisenlaista?
Jos Alex ei olisi kuollut?
Ajattelen sitä usein.
Meillä on vain kaunisteltu mielikuva Alexista.
Ja että hän oli kuin Teräsmies.
Joskus on helppo ajatella, että voisin olla parempi ihminen -
toisessa elämässä tai…
En tiedä.
Kotimatkan aika. Siistiä.
Kasa uupuneita laskettelijoita.
- Väsyttääkö, Max? - Kyllä.
Niinkö? Oliko rankkaa?
Hienoa. Entäpä tämä tyyppi?
Onkohan hän kännissä?
Hei, Sam. Oletko kännissä?
Hyvin tehty, pojat.
Minulla on kivoja laskettelukavereita.
Näin on.
Muistatko, kun hän oli viimeisen kerran kotona?
Hämärästi.
Puhalla!
Hyvä, poika!
North Face suunnitteli reissua -
Tiibetin Shishapangmaan.
Hän epäröi hieman ja ajatteli:
"Voi luoja. Vastahan tulin kotiin."
"Ehkä pitäisi jättää reissu väliin."
EXUMIN KIIPEILYKOULU
Menitte yhdessä kiipeilemään.
"Kiipeämme Grand Tetonia." Olit niin innoissasi siitä.
Sillä reissulla -
teistä tuli läheisiä ystäviä.
Muistatko sitä?
- Vähän. - Vähän?
Taidat muistaa jotain, sillä alat kyynelehtiä.
Niin. Silloin hän kysyi,
pitäisikö hänen lähteä Shishapangmaan.
Tiedän.
Mitä sanoit?
Taisin sanoa,
että ymmärrän. Ymmärsin, että hänen piti mennä.
Niin hän teki.
Se oli hänen työtään.
Niin.
Tätä tarinaa olen kertonut itselleni vuosien saatossa.
Ne ovat…
Ne ovat hankalia muistoja, eikö vain?
Tuota.
Minulla on omat muistoni.
Tiedätkö, mitä etsit, Max?
Tiedän.
Kaikkea, missä lukee Shishapangma, eli Shish.
Tuo näyttää tutulta.
- Tämä se on. - Tässä ne ovat.
ONNETTOMUUDEN JÄLKEINEN AAMU
Tämä on rankkaa, mutta tässä on -
Conradin haastattelu. Tämä on raju.
MIKE BROWN ELOKUVAOHJAAJA
On mielenkiintoista nähdä, löytyykö jotain uutta.
Jotain, mitä emme jo tiedä.
Tästä ei tule kivaa.
Valmiina?
Äänet pyörivät. Kamera käy!
Selvä.
POHJOIS-HIMALAJA SYYSKUU 1999
Mitä tapahtui?
En tiedä.
Näytti linnuilta.
Tavoitteena oli lasketella Shishapangman eteläpuolta pitkin.
Se oli villi -
ja hurjan kunnianhimoinen tavoite.
Tuntemattomia riskejä oli paljon.
Sää hallitsee vuoria.
Tuleeko lisää lunta rotkoon? Onko se lumi epävakaata?
Onko lumikerros heikko?
Altistammeko itsemme turhille riskeille?
No niin!
Mikä tämä paikka on?
Tämä paikka on itse nirvana.
Täällä vietämme aikaa -
ja nautimme vuorista.
Kiva olla täällä kanssasi.
Täällä minä todellakin kukoistan.
Tähän korkeuteen on aina mukava kiivetä.
DAVID BRIDGES KAMERAMIES
Minulla kasvaa kyllä parta. Ei paljoa, mutta vähän.
Uskoutuiko hän sinulle useinkin?
Olimme silloin telttakavereita.
Hän totesi kyseisen reissun olleen jo liikaa.
Ja että jatkuvat retket vaativat veronsa hänen perheeltään.
Hän halusi olla kanssanne.
Hän sanoi, että halusit Disneylandiin.
Sen sijaan, että kyse olisi kiipeilystä, hän ajatteli:
"Lapset halusivat tehdä sitä. Heitä pitäisi kuunnella."
Hän halusi tehdä niin.
Oliko paljon lunta?
Tällä lämpimällä alueella on paljon lunta.
BERND EBERLE KIIPEILIJÄ
- On paljon lumivyöryjä. - Puuteri- vai tasaista lunta?
Puuterilunta viime yöltä.
Eilen illalla tuli joitain lumivyöryjä.
Myöhään päivälläkö?
Tietojen perusteella iltapäivällä voi olla vaarallista.
Ajoissa liikkeelle.
Parasta mennä aikaisin.
Ainakin yleensä.
Selvä.
Näyttää puuteripäivältä.
Ja tänä lumisena aamuna Jumala antoi lattea.
Voitko kertoa siitä päivästä mahdollisimman tarkkaan?
No niin.
Sovimme, että se olisi lepopäivä.
Lattesi, Andrew.
Halusimme silti tehdä jotain.
Grazie, grazie.
Oikein mukava juttu lumisena ja kivana aamuna.
Ja sitten katsoimme ylös ja huomasimme -
alkavan lumivyöryn.
Sillä hetkellä alkukantaisin osa aivoissamme kertoi, kuinka selviytyä.
David ja Alex menivät yhteen suuntaan, ja minä menin toiseen suuntaan.
Päädyin lumen kyytiin.
Ajattelin kuolevani sinä päivänä.
"Kuolema koittaa."
Tässä.
Conrad, voisitko kertoa meille,
mistä nuo pään naarmut tulivat?
Siinä.
Pääsin lumivyöryä pakoon.
Kaksi muuta ei päässyt.
David Bridges ja Alex Lowe.
On häviävän pieni todennäköisyys, että he jotenkin -
kaivautuivat ulos halkeamasta. Mutta ei sitä tiedä.
Niinpä.
Ja ilman merkkivaloja -
voi vain toivoa, että käsi tai jalka tulee lumesta esiin.
Niin.
Enpä tiedä.
Noiden kasojenko kohdalla he juoksivat?
Kyllä, noiden kasojen kohdalla.
Kuuletteko?
Näettekö tuon tulevan?
- Lisää heilahtelua. - Voi luoja.
Mitä teemme täällä ylhäällä? Tämä on typerää.
Tavaraa liukuu alas kaikkialta.
Toivottavasti kaikki oli ohi nopeasti.
Alexin tuntien sitä olettaa käden työntyvän ylös tai jotain.
Pelottavaa ajatella,
että kaksi ystävää on jossakin hautautuneena.
Todellinen avuttomuuden tunne tapahtuneen jälkeen.
Seisoin täällä ja huusin Alexin perään.
Oli vain täysi, pelottava hiljaisuus.
Tuo oli…
Mitä muuta siinä on?
Lisää samanlaista matskua.
Kiitos, kun kuvasit sen.
Olen pahoillani.
Oli aamu.
Olin juuri vienyt sinut ja Samin kouluun.
Tulin kotiin Isaacin kanssa. Hän taisi olla rattaissa.
Silloin puhelin soi.
Linja oli heikko aluksi, joten luulin sen olevan Alex.
Hoin Alexin nimeä.
Kun kuului viimein selkeästi, kuulin Andrew'n äänen.
Hänen äänensä värisi kauttaaltaan.
Ja hän kertoi, että oli sattunut lumivyöry.
"Olen pahoillani, mutta Alex jäi lumivyöryn alle."
Kerroin asian Jenniferille.
"He ovat poissa."
Muistan, miten Conrad hoki Jenniferin nimeä,
koska Jennifer sanoi:
"Menkää hakemaan hänet. Etsikää hänet."
KTVM Station 42, johtava uutiskanava, tässä kuuden uutiset.
Vuorikiipeilijä Alex Lowen ruumiin etsintä on lopetettu.
Hänen ruumiinsa pysyy haudattuna lumivyöryn alla Himalajalla.
Hänen lisäkseen menehtyi oletettavasti myös kameramies David Bridges.
Me kaikki tällä retkellä -
olemme neuvottomia.
Kaksi upeaa ihmistä on poissa.
Omasta näkökulmastani Alex on yksi läheisimmistä ystävistäni.
Välitämme osanottomme Jenniferille, hänen vaimolleen,
ja heidän kolmelle pojalleen -
Maxille, Samille ja Isaacille.
Conrad lopettaa. Kiitos.
Tiesitkö heidän kuolleen?
Tiesin.
Tilanteessa vallitsi eräänlainen lopullisuus.
Ensimmäiset pari päivää olin siinä toivossa,
että hän oli pudonnut halkeamaan, ja että hän kaivaisi tiensä ulos.
Hänhän oli Teräsmies.
Muistan, miten kamalaa oli kävellä ulos kuistille -
ja nähdä se lehden otsikoissa.
"Alex Lowe on kuollut."
Se tekee siitä todellisempaa.
Isaac oli vasta kolme.
Itkin enemmän hänen seurassaan, sillä ajattelin, ettei hän tajuaisi.
Kun hän tuli luokseni sanoen: "Äiti, ei tarvitse enää itkeä."
"Ei tarvitse enää itkeä, äiti. Kaikki on hyvin." Ja hän oli vasta kolme.
Se taisi olla kaikista vaikeinta.
Yritin myös olla itkemättä lasten edessä,
joten menin suihkuun itkemään.
Olin isäni toimistolla, ennen kuin siivosimme hänen tavaroitaan,
ja katsoin ympärilleni todeten: "En näe isääni enää koskaan."
Silloin taisin itkeä asiasta ensimmäistä kertaa.
Muistatko, miltä sinusta tuntui?
Muistan. Olin peloissani.
Surullinen. Hämmentynyt.
Muistan Sammyn sanoneen:
"Ehkä voimme löytää hänen ruumiinsa, kloonata hänet -
ja tuoda hänet takaisin."
Pidimme muistotilaisuuden hyvin pian.
Jakin kello hiljattaiselta retkeltämme.
Noin viikko sen jälkeen.
Tavallaan en halunnut odottaa.
Hän oli niin ylpeä pojistaan.
Ja hän rakasti heitä kovin.
Vaikka hän tuskaili isänä ja vuorikiipeilijänä oloa -
samaan aikaan.
Hän sanoi aina, että hänen rakkautensa perhettään kohtaan -
oli paras asia hänen elämässään, ja minä uskon sen.
En edes muista.
Kiitos.
En kai halunnut muistaa sitä.
Vaikutinko erilaiselta?
Tapasit mennä katolle istumaan.
Taisit mennä katolle istumaan, itkemään ja ajattelemaan asioita.
Sinusta taisi myös tuntua, että sinun on oltava perheen mies.
- Sain yhden. - Kelaan sen sisään.
Sinusta tuli melko suojeleva minua ja veljiäsi kohtaan.
Taisit myös ajatella, että Alex palaisi vielä.
Olit siinä toivossa.
Tässä on maalaus, jonka Alex teki minulle,
kun hän oli Shishapangmassa syntymäpäivänäni.
Hän lähetti sen perusleiriltä.
Se saapui postissa lumivyöryn jälkeen.
HYVÄÄ SYNTYMÄPÄIVÄÄ, MAX
Joten silloin, kun sain -
kirjeen häneltä, luulin hänen lähettäneen sen -
oletetun kuolemansa jälkeen.
Hänen täytyi siis olla yhä elossa.
Olin ikään kuin jäässä Alexin kanssa.
Lumivyöry hautasi -
ja tappoi yhden maailman huipuista, 40-vuotiaan Alex Lowen.
Julkimo ja kirkkain tähti kiipeilijöiden keskuudessa,
Valokuvassa Alex suuntaa kohti vuoren huippua -
paleltunut ja haavoittunut kiipeilijä selässään.
Hän saattoi olla Marco Polo entisessä elämässään.
Sellaisia tyyppejä ilmaantuu sadan vuoden välein.
Lowe oli naimisissa oleva kolmen pojan isä.
YSTÄVÄT OVAT POISSA
ELÄMÄ JA URA KÄYVÄT YLIKIERROKSILLA
CONRAD ANKERIN KÄRSIMYS
Sen olisi pitänyt olla minä.
VIIMEINEN MIES PYSTYSSÄ
Selviytyjän syyllisyys on raskasta.
Pahinta on, että silloin kokee -
paljon ikäviä ajatuksia.
Kuten mitä?
Sitä haluaa päättää päivänsä. Se ei…
Itseään ei ajattele yhtä arvokkaana kuin…
Kuin henkilöä, joka menehtyi tilanteessa.
Olin niin surkeana, koska ne asiat, joita hän tekisi vuoksenne,
eivät tapahtuisi koskaan.
Mitä minä voisin tehdä Alexin puolesta?
Miten pitäisin hänestä huolen?
Lastasin -
Toyota Tercelin -
ja ajoin Montanaan jouluksi.
Vietin joulun kanssanne.
Muistan, kun Conrad saapui ovelleni.
Katsoin häntä, ja hän oli murtumispisteessä.
Heti kun näin hänet ja halasin häntä,
hän sanoi: "Lähden kanssanne Disneylandiin."
"Niin Alex halusi tehdä, ja haluan olla kanssanne."
Olipa mahtavaa!
Siinä kieputtiin kunnolla.
Hänen kanssaan koin olevani lähellä Alexia.
Aivan kuin sujahtaisi mukavaan, vanhaan kenkään.
Mitä muistat siitä?
Muistan, että se oli -
lohduttavaa, että hän oli läsnä. Ikään kuin olisi taas kaksi vanhempaa.
Sam tuli luokseni ja kysyi:
"Olisitko meidän isämme?"
"Se olisi kivaa." Ja Jenni oli aivan…
Mutta se oli…
Jenni ja minä olimme kai -
ajatelleet asiaa, mutta emme olleet keskustelleet asiasta -
vielä silloin.
Ei voi tietää, mikä kulman takana odottaa.
Milloin aloit pitää äidistä enemmän kuin vain ystävänä?
Niin.
Muistatko ensimmäisen kerran, kuin ajattelit Conradia romanttisesti?
Muistan.
Kun hän tapasi tulla käymään,
tiesin tunteiden kehittyneen molemmin puolin.
Emme tosin koskaan puhuneet siitä.
Olitko yllättynyt?
En.
Molemmat taisimme tietää niin käyvän.
Annoimme virran viedä.
Jännitys lisääntyi, ja me -
annoimme jännityksen viedä mukanaan.
Kolme kuukautta lumivyöryn jälkeen -
rakkautemme alkoi kukoistaa.
Taisit tuntea epäuskoa? Vihaa, surua, kaikkea?
Luulen, että kaikki tuntevat aina niin.
Kun läheinen menehtyy.
Järkytystä ja kauhua.
Sitä ei halua uskoa.
On olemassa kirjoittamaton sääntö.
Jos yksi selviää hengissä, hän auttaa tarvittaessa.
Etkö epäröi soittaa ja pyytää Conradilta apua?
Olen soittanut jo monesti.
Hän on ollut tukenamme.
Tämä on kirje Alexin kiipeilyreissulta: "Rakas Jenni,
alppilemmikit kukkivat joka päivä."
"Voisitkohan kehitellä maalauksen,
joka sitoo yhteen kukkien ajatuksen sekä meidän rakkautemme?"
Hän allekirjoittaa: "Ikuisella rakkaudella, Alex."
Tiedän.
Tunnen yhä sen rakkauden.
Ajattelitko ikinä -
tilanteen vakavuutta?
Se oli rakkautta. Olimme rakastuneita.
Silloin ei avata taulukkoa ja vertailla tilastoja -
tai hyviä ja huonoja puolia. Olimme rakastuneita.
Kerran näin, kun suutelitte.
Muistan sen.
Suutuit minulle aluksi ja sanoit: "Äiti, kuinka voit rakastaa jotain muuta?"
Et lämmennyt Conradille veljiesi tavoin.
Mietit: "Mitä tämä tarkoittaa? Mitä jos isä palaa takaisin?"
Olit vakuuttunut, että hän oli yhä elossa.
Mutta se tavallaan vahvisti rakkauteni Alexia kohtaan.
En antanut sen kivuliaan lopun yhteisille vuosillemme -
estää minua avaamasta sydäntäni jollekulle toiselle.
Se on sen arvoista.
Miksi?
- Miksikö rakastaminen kannattaa? - En vain voi…
En voi kuvitellakaan -
keskellä niin musertavaa tapahtumaa -
toipuvani yhtä nopeasti kuin sinä.
Minulla oli kolme lasta,
ja elämä tuntui etenevän todella nopeasti.
Se tuntui päätöksenteolta,
ja että se täytyi vain tehdä.
Tuntui, ettei ollut aikaa odotella.
Ei ollut aikaa miettiä asiaa kunnolla.
Minä vain toimin.
Sanoin hänelle: "En ole ainoa,
sillä nämä kolme poikaakin rakastuvat häneen."
Hän sanoi olevansa mukana.
Sitten hän muutti tänne Bozemaniin vuosi Alexin kuoleman jälkeen.
Millaista oli täyttää paikkoja talossa,
jotka kuuluivat Alexille?
Tuota, se tuntui oikealta eikä pakotetulta.
Se oli -
luontainen jatkumo.
KIINNI JÄI
Se oli kuin saumaton siirtymä muistoissani.
Oli lyhyt ajanjakso,
jolloin hyväksyin Conradin isähahmokseni.
Mutta pääsimme sen yli nopeasti.
Miksi luulet, että otimme hänet luoksemme niin pian?
Muistoissani se on niin,
että yksi valo sammui ja toinen meni päälle.
- Tajuatko? - Kyllä.
En tiedä. Outoa ajatella sitä.
Mietitkö, mitä Alex olisi ajatellut?
EXUMIN KIIPEILYKOULU
Totta kai.
Montakin kertaa. Näin paljon unia, joissa Alex -
tuli takaisin.
Unia, joissa Alex ilmestyi, jolloin ihmettelin:
"Mitä hittoa? Conrad on täällä."
Conradkin näki samanlaisia unia.
Niin.
Haluan kuvata?
- Haluatko? - Kyllä.
Missä olemme?
- Italiassa. - Ja mitä teemme?
- Vietämme häitä. - Kenen häitä?
Sinun ja äidin.
En ajattele sitä vain minun ja Conradin häinä.
Ajattelen sitä häinämme teidän poikienkin kanssa.
Olemme kokoontuneet tänään tänne todistamaan ja juhlistamaan -
Jennifer Lowen ja Conrad Ankerin liittämistä yhteen.
Mitä arvostelijat sanoivat?
Oli ihmisiä, jotka olivat ilkeitä ja sanoivat ilkeitä asioita.
Tällä paikalla, jonka Jenni ja Conrad -
ovat valinneet vihkimispaikakseen.
"Se oli liian pian ja liian hätäistä, eikä se…
"Se ei tule kestämään."
Conrad.
Tulit elämääni aikana, jolloin tarvitsin sitä eniten,
jotta tietäisin voivani taas rakastaa.
"Se ei tule kestämään, joten miksi hän aiheuttaa kipua -
heille ja lapsille, koska heidät jätetään taas."
Tänään liityn sinuun aviomiehenäsi,
isänä lapsillesi, Alexin upeille pojille,
ja ystävyyteesi sekä ikuiseen rakkauteesi.
"Oliko heillä suhde ennen Alexin kuolemaa?"
Oli sellaista ilkeyttä,
mutta hällä väliä.
Rakkautenne voiman saattelemana julistan teidät aviopuolisoiksi.
Se tuntui hyvältä.
Se tuntui jopa ihmeeltä.
Hymyä!
Katsokaa noita ilmeitä.
Katsoimme kohti merta -
ja aloitimme elämän uudestaan.
Hyvää työtä, Sam.
Alex rakensi perustukset, jotka me aioimme kohottaa ylös.
Olkaa varovaisia.
Jenni!
Miltä pato näyttää, Max?
Eikö olekin parasta mutaa ikinä?
Nukuitteko hyvin?
Se oli tavallaan satumainen loppu.
Sellaisista lopuista pidetään.
Sellaisista lopuista pidän itse.
Pidän tosin myös ajatuksesta, että ratsastaisin lohikäärmeellä -
ja lentäisin pois.
Ensiksi teen yhden omenapiirakan ja kaksi kurpitsaa.
- Joten… - Voimme tehdä kokkiohjelman -
näistä pätkistä.
- Voisit pitää hiuksiani pois tieltä. - Pidät niitä auki.
Unohdin asian.
Kallista päätäsi taakse.
Nyt näyttää hyvältä.
Aluksi hän sanoi:
"En halua enää vuorille, en aio palata takaisin."
"Se ei ole sen arvoista."
"Se on aiheuttanut kärsimystä sinulle ja perheellesi."
Hänellä oli se hetki.
Toki pian sen jälkeen -
vuoret kutsuivat taas hänen nimeään.
Se ruokkii hänen sieluaan.
Ymmärrän sen.
Hyvä.
Miltä sinusta tuntui, kun Conrad jatkoi kiipeilemistä?
Ajattelin sen olevan samanlaista kuin Alexin kohdalla.
Hän ei voinut luopua intohimostaan.
Pelkäsitkö hänenkin kuolevan?
Tietenkin.
Välillä mietin, millaista se olisi,
jos hänkin kuolisi kiipeilyretkellä.
Sitä ei ole kiva ajatella.
Muistatko, kun hän adoptoi meidät?
Muistan.
Isaac, minä ja äiti vaihdoimme nimemme.
Mutta sinä säilytit Lowen sukunimenäsi.
En tiedä miksi. Niin vain tapahtui.
Niinpä.
En tiedä itsekään syytä.
ISÄNPÄIVÄ 18. KESÄKUUTA 2017
Pitäisikö näitä käännellä?
- Toki. - Ovatko nuo mehukkaimpia?
Kutsutko Alexia vai Conradia isäksi?
Kutsun Conradia isäksi.
Puhun Alexista hänen nimellään.
Conrad on ainoa tuntemani isä.
Katso Sammya.
Sammy eli hattu päässä nelisen vuotta.
Hän ei ottanut sitä koskaan pois. Katso tuota viestiä.
"Rakastan sinua. Olet erityinen, koska rakastat meitä kaikkia."
"Terveisin, Sam."
Conrad on isämme kaikissa yhteyksissä.
Tämä on loistava.
Ehkei niinkään sinulle, koska sait neljä lisävuotta Alexin kanssa.
Tuossa on Max.
Onko Conrad mielestäsi tietoinen siitä vertauksesta?
Oli.
Tiedän, että hän on. Olemme puhuneet siitä.
"Rakas Conrad, olen kiitollinen, että päätit olla -
isä pojillemme."
"Ihanat yhteiset muistomme -
luovat perustuksen perheellemme ja rakkaudellemme."
"Kiitos, ja hyvää isänpäivää. Rakkaudella, Jenni."
Olet paras.
Asuin hänen talossaan, avioiduin hänen leskensä kanssa -
ja kasvatin hänen poikiaan.
Ihmiset kutsuivat minua Alexiksi.
Elin hänen varjossaan.
Se vain…
Elän siinä varjossa ja teen parhaani.
Olet poikani.
Minulla ei ole muuta perhettä. Tämä on perheeni.
Ja Alex menehtyi.
Hän on poissa. Tiedän, koska koin sen.
Meistä tuli perhettä,
koska Alex menehtyi.
Alex ei ollut tulossa takaisin.
POHJOIS-HIMALAJA HUHTIKUU 2016
Vuonna 2016 olin Shishapangman eteläpuolella.
Oli kaunis päivä ja sininen taivas.
Kaukaisuudessa näkee seuraavat 6 000 metrin huiput -
yhtenä linjana.
Kaikki värit, jotka näkyvät…
DAVID GOETTLER KIIPEILIJÄ
…ovat luonnollisia värejä. On valkoista,
mustaa, ruskeaa, kivien värejä.
On myös värikkäitä pisteitä,
jotka pilkistävät lumesta.
Jos liikkuu paljon näillä alueilla, sellaiset asiat tavallaan -
kiinnittävät heti huomion, sillä ne eivät kuulu sinne.
Conrad ja minä olimme juuri viettäneet hääpäiväämme.
Ja -
Conrad sai puhelun David Goettlerilta.
Näin hänen kasvoistaan, että kyse oli jostain rankasta asiasta.
Hän lopetti puhelun ja kertoi:
"David Goettler löysi heidän ruumiinsa."
16 vuotta sitten sattuneen lumivyöryn jälkeen -
vuorikiipeilijä Alex Lowen ja kameramies David Bridgesin ruumiit -
löydettiin vuorelta Tiibetissä.
Mitä mielessäsi liikkui silloin?
Aivan kuin hän olisi palannut henkiin. Hän ilmestyi takaisin.
Niin.
Oli pelokkuuden tuntemuksia, kuten:
"Millaista on nähdä hänet 17 vuoden jälkeen?"
Ympärillä oli henkeäsalpaavia näkymiä.
Sitä tahrasi tosin syy,
miksi olimme siellä.
Tavallaan vihasin Tiibetiä.
Mutta kun näin paikan läheltä,
ymmärsin, miksi Alex rakasti paikkaa.
En ollut enää -
vihainen vuorta kohtaan.
SHISHAPANGMAN PERUSLEIRI, TIIBET
Inhoan mennä tuolta.
Muistatko tiputtautuneesi jommallekummalle puolelle?
Vai pysyitkö vain maaston yläosalla?
Jos tiputtaudumme…
Se asia oli osa minua.
Selviytyjän syyllisyyden paino,
itsensä epäröinti ja itseluottamuksen puute.
Miksi joku muu, enkä minä?
Kaikki ne kysymykset palasivat.
Kuinka kaukana he ovat?
Viitisen kilometriä.
Jokin ei nyt…
Se olisi vuoren toisella puolella.
Matkaa on jatkettava.
Jäin jälkeen,
koska en tiennyt, olisinko pystynyt jatkamaan -
ja näkemään häntä vielä.
Ruumiit tuotiin paareilla.
Heidät saattoi nähdä.
Niin.
- Hei, Max. - Hei.
Rauhassa vain.
Se, että hän oli sen pussin sisällä kaikkien vuosien jälkeen.
Edes 17 vuoden jälkeenkään heidän ruumiinsa eivät olleet maatuneet.
Hänen liivinsä repeytyi.
Katso rinnan jälkiä.
Hänen päänsä oli alhaalla tällä tavalla.
Tiesin käymiltäni lumivyörykursseilta,
että se oli lumivyöryasento. Silloin tajusin,
että hän taisi hautautua elävältä lumivyöryn alle,
jolloin hän tukehtui.
Se tuskin oli välitöntä.
Ehkä pikemminkin pari minuuttia.
Mutta hänen vihkisormuksensa oli painautunut hänen sydäntään vasten.
Vedin käden esiin.
Ja vedin hänen vihkisormuksensa pois sormesta.
Saman sormuksen, jonka olin laittanut siihen sormeen vuosia aiemmin.
Se oli rankinta.
Mutta halusin säilyttää sormuksen.
Laitoin sen omaan käteeni, ja painoin käteni hänen kättään vasten.
Hänen sormensa tapasivat taipua omieni yli.
Mutta 17 vuoden aikana hänen kätensä oli kutistunut -
oman käteni kokoiseksi.
Se oli silti hänen kätensä, ja sain painettua -
käteni hänen kättään vasten kuten ennenkin ja jätettyä hyvästit.
Ei sitä koskaan ajattele kohtaavansa -
sankarinsa ruumista -
siinä kunnossa.
Ajatus glorifioidusta Teräsmies-hahmosta mureni pois.
Se olikin vain joku tyyppi.
Siellä ei taida olla mitään.
Siellä on muistikortti.
Puhdistitko sitä?
Kyllä.
Hän laittoi nimensä ja osoitteensa kaikkeen.
Conrad tekee samaa.
Kun matkustaa, tavarat haluaa kotiinkin.
Niinpä.
Totuuden hetki.
Siinä se on.
Se latautui.
Max.
Muistan hänen tehneen tuon syntymäpäiväkortin.
Se oli viimeinen.
Eikö olekin kaunista?
"Huomenta, Max."
"Olen aamupalalla šerpojen teehuoneessa,
mutta ajattelen sinua heräämässä kotona."
"Ehkä syöt pannukakkuja tai vohveleita äidin kanssa."
"Täällä Namche Bazaarin kylässä on paljon ikäisiäsi poikia."
"He pulkkailevat muovilaatikoissa."
"Lähden kohti Everestiä aamupalani jälkeen."
"Mitä sinä puuhaat?"
"Ikävöin sinua."
"Rakastan sinua kovasti.” ”On ilo tulla kotiin,
kun voin olla kanssasi." "Pidä hauska päivä."
- "Terveisin, isä." - Tässä on kirje vuodelta 1993.
"Viime yönä täysikuu oli niin kirkas,
että ajattelin, miten paljon sinua rakastan,
kun katsoin kuuta kohti."
"Toivottavasti näet sen, jotta tiedät, että rakastan sinua."
Muistatko, kuinka hän tapasi laulaa erästä laulua?
- Muistan. - Osaatko sen?
Minä näen kuun ja kuu näkee minut Kuu näkee hänet, jonka haluan nähdä
Hurjinta tässä koko asiassa -
on tämän kaiken omistaminen.
Se oli Conrad, joka halusi säästää kaikki Alexin tavarat.
Conrad on roikkunut kiinni hänessä -
tavallaan minua enemmän kaikkina näinä vuosina.
Tämä on Conradilta.
Katsotaan.
"Rakas Jenni, toivottavasti voit hyvin."
"Ei ole hetkeäkään,
jolloin en ajattelisi teitä neljää."
"Välillä se on hankalaa minulle."
"Itken itseni uneen ja herään hampaita narskutellen -
ja pää täynnä ikäviä ajatuksia."
"Saan voimaa siitä, että olet siellä."
"Haluan pitää huolta sinusta ja pojista."
"Haluan olla poikien tukena, kun he kasvavat -
ja varttuvat. Sitä minä toivon."
Tämä oli vasta kuukausi Alexin kuoleman jälkeen.
Niin hän myös teki.
Se auttaa minua ymmärtämään.
Haluan myös näyttää hänelle, kuinka paljon mekin rakastamme häntä.
Ja sinuakin, äiti.
Tämä käsi.
Sinun kätesi ovat kuin hänellä.
Toivon, että se auttaa sinua hyväksymään sen,
että on mahdollista menettää joku -
ja silti rakastaa jotakuta toista.
Alex on onnekas tyyppi.
Hänen paras ystävänsä, joka välitti hänestä,
rakastui minuun -
ja teihin jokaiseen.
Hyvä, Sam.
Hän on todella onnekas tyyppi.
Meillä on ollut hurjasti seikkailuja Conradin kanssa.
Se on aika erityistä.
Minusta tuntuu,
että aina on ollut jokin -
seinä välillämme.
En voinut puhua sinulle joistakin asioista,
koska se tuntui liian pelottavalta.
Asioita perheestämme ja Alexista.
Päivääkään ei kulu, jolloin emme ajattelisi Alexia -
ja muistaisi, millainen hän oli.
Onko se rankkaa?
Joskus se…
On se.
Häneen vertaaminen tai hänen varjossaan eläminen -
voi tuntua. Hän oli upea tyyppi, mutta ei täydellinen.
Mutta yleensä ihmisten kuoltua heitä ylistetään,
kohdellaan sankareina ja nostetaan jalustalle.
Mutta joka kerta…
Toivotko joskus, että olisit kuollut sillä tavalla?
Kyllä, ja siksi -
pidän karhun luolassa ja suden ovella.
Mutta…
Sinut nähdään sankarina, koska autoit perhettämme.
Miten pärjäsit omasta mielestä?
Minulta ei kannata kysyä, sillä en ole armollinen itselleni.
Joten…
Olisin voinut pärjätä paremmin muissa asioissa.
Alexin varjo on meidän kaikkien yllämme.
Mutta meille kaikille -
olet isämme.
Olet pärjännyt yhtä hyvin kuin olisin voinut ikinä kuvitella.
Siitä hyvästä rakastamme sinua.
- Olet rakas, isä. - Olet rakas, Max.
Kuulkaa.
Nämä eivät ole tuhkaa, vaan osia hänen luistaan.
Ottakaa kaikki kourallinen.
- Hei kamu, oliko tänään hyvä päivä? - Oli.
Tiibetistä saakka -
- toimme sinut kotiin. - Tässä, Sam.
- Mikä on laskettelussa hauskinta? - Alas meno.
Siistiä.
Kannamme häntä mukanamme -
hautaan saakka.
Koska hän on osa meitä.
- Hei, kamu! - Conrad!
Mukava nähdä.
Olet rakas, Alex Lowe.
ALEX LOWEN, DAVID BRIDGESIN JA VUORILLA MENEHTYNEIDEN MUISTOKSI
VUONNA 2019 VALMISTUI -
KHUMBUN KIIPEILYKOULU NEPALISSA -
JENNIFERIN, CONRADIN JA ALEX LOWE -SÄÄTIÖN TOIMESTA
Huikea juttu.
JO VIIMEISET 17 VUOTTA ALUEELLA ON OPETETTU -
TURVALLISTA KIIPEÄMISTÄ -
NEPALIN ŠERPOILLE, JOISTA ALEX VÄLITTI.
Kiitos teille kaikille,
jotka olette osallistuneet näiden upeiden tilojen rakentamiseen,
jotta seudun vuorikiipeilijät pysyisivät turvassa.
Olemme rakentaneet unelmamme.
Tekstitys: Henri Vuorenlinna