Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Dette bånd handler om mental hårdhed.
At opnå mental hårdhed er ikke nemt,
men hvis du følger trinnene på båndet, får du resultater.
Nummer et, 100 procents indsats.
Så intet klynkeri, ingen klager, ingen flugtveje.
Jeg er et par timer fra den største kamp i min karriere.
Mit livs største kamp.
Jeg lå helt sammenkrøllet
og prøvede desperat at finde ud af, hvordan jeg kunne stoppe de tanker.
Jeg skulle spille mod den bedste nogensinde
for at nå kvartfinalen i US Open.
Så intet klynkeri, ingen klager, ingen flugtveje.
Jeg havde trænet til den kamp fysisk, mentalt og følelsesmæssigt hele mit liv.
Og nu, i bilen mod Arthur Ashe Stadium, var mine tanker overalt.
Lige pludselig…
Tankerne væltede ind.
Mere og mere og mere.
Tanker uden afbrydelse.
Mit hjerte hamrer afsted.
Store, dybe indåndinger.
Jeg googler: "Hvad er angstlidelse", "panikangst", "psykisk helbred."
Jeg ser YouTube-videoer om at håndtere det og overvinde det.
Jeg tænker: "Hvordan klarer jeg det?"
Jeg var helt desperat.
Jeg var rådvild.
EN ORIGINAL DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Tennissporten i landet er i tilbagegang. Nu prøver nogle at gøre noget ved det.
Det amerikanske tennisforbund starter et landsdækkende program
for at udvikle og støtte talenter i regionale tenniscentre.
Vi skaber et nationalt træningscenter, hvor vi tager de bedste unge spillere,
giver dem et stipendium, og så får vi flere mestre.
Her er kortet med alle de regionale træningscentre,
vi har rundt om i USA.
Vi tager de 1.000 bedste børn og sender de resterende 500 hjem.
Så lader vi 200 blive. Resten er ude.
Nu har vi ti, og ud af de ti skal vi udvikle en mester.
"USTA SKABER MORGENDAGENS MESTRE"
"ET STORT EKSPERIMENT I AMERIKANSK TENNIS"
Amerikansk sport handler om at være bedst og øjeblikkelig succes.
og tennis var ikke anderledes.
Amerikansk tennis var præget af veteraner.
Tennistoppen siger, at USA's bedste er ved at blive gamle.
Mange omkring herretennis er bekymrede for dens fremtid.
Så kom USTA på banen, som virkelig følte sig pressede
og investerede enorme ressourcer på at skabe den næste topspiller.
Der er endeløse krav fra sponsorer,
medierne og fansene til det nye håb i amerikansk tennis.
Selv på akademiniveau var amerikanske talenter en eftertragtet vare.
Men lad os være ærlige.
Da jeg så Mardy, var der intet, der fik en til at sige:
"Han er et vidunder. Han bliver verdensklasse."
Han var platfodet.
Man kunne af og til udbryde: "Den forhånd er rædsom."
Men hans sind fascinerede mig.
Mardy spillede bredt og fik en kort returbold. Så smadrede han en crossbold.
Så tænker man: "Det var fandeme et vildt slag."
Så jeg sagde til USTA, at jeg ville have Mardy på Saddlebrook.
Saddlebrook var et stort vendepunkt.
Mange tårer.
Jeg tog til orienteringsmøde og græd hele vejen hjem.
Da vi forlod ham.
Vi nød at have ham i huset. Pludselig er han væk.
Jeg troede ikke, han skulle flytte hjemmefra som 15-årig.
Jeg boede i en lille by. Vero Beach, Florida.
Jeg kan huske, at da jeg flyttede dertil, var det en øjenåbner.
Der var rigtige professionelle.
Jim Courier trænede der.
Pete Sampras trænede der dengang.
Og jeg så dem træne og følte mig som en tennisspiller.
Her på Saddlebrook er vi eksperter i at udvikle nogle af verdens bedste.
Pete Sampras, Martina Hingis, Andy Roddick, Jennifer Capriati.
Den amerikanske tenniselite.
Vi tror virkelig på, at mental hårdhed er noget af det vigtigste for en atlet.
I spillerudviklingsprogrammet vil vi udvikle deres fysiske evner,
følelsesmæssige evner, mentale evner,
så de kan blive succesfulde spillere og gøre det godt i Grand Slams og Davis Cup.
Vi måtte indpode den mentale disciplin tidligt.
Det ville aldrig ligge instinktivt hos et barn.
Man stod op om morgenen.
Somme tider trænede man før skolen.
Skolen var måske ikke så svær, men vi spillede meget tennis.
Vi tror på, at øvelse gør mester, og træningen skal derfor være perfekt.
Så var vi i styrkerummet.
Gik i skole et par timer.
Og var tilbage på tennisbanen klokken et.
Samme program næste dag.
To gange om ugen var vi i et mødelokale,
hvor vi så en video om mental hårdhed med Jim Courier og Pete Sampras.
At opnå mental hårdhed er ikke nemt,
men hvis du følger trinnene på båndet, får du resultater.
Jeg fik at vide, at man skulle arbejde fokuseret
og gøre sit arbejde uden at vise nogen svagheder.
Så intet klynkeri, ingen klager, ingen flugtveje.
TRÆNING PÅ BANEN
Kan man skabe en mester?
Forme dem til den næste Tiger Woods eller Michael Jordan?
På Saddlebrook i Florida bor og træner en gruppe lovende børn.
Men kun en håndfuld af de unge bliver professionelle.
Det handler om, at de fysisk stærkeste og de mentalt hårdeste overlever.
Det var fascinerende at se, hvor mentalt hårde mange af dem var.
Men Andy Roddick…
Han var anderledes.
Hans konkurrencegen var stærkere end hos de andre børn.
Andy havde ild i sig.
Meget intens og kynisk på banen på et niveau, så jeg trak mig lidt.
Han gik næsten for hårdt efter sejren.
Jeg har en forudsigelse.
Hvad er den?
Jeg vinder i dag.
Det er den vigtigste årsag til, at hans karriere blev så fantastisk.
Andy, hvad vil du opnå i tennis?
Jeg vil bare være så god som overhovedet muligt.
Hvem vil du være? Andre Agassi eller Pete Sampras?
Jeg vil være både Pete Sampras og Andre Agassi.
Da Andy kom på akademiet, tiltrak han sig meget opmærksomhed.
Han var noget helt særligt.
Når folk gik forbi tennisbanen, stoppede alle for at se Andy serve.
Jeg øvede med Mardy en dag.
Jeg var vred til træning. Jeg gik op og trippede lidt med fødderne.
Så hamrede jeg bare til den.
Den sad der bare, og så gjorde jeg det i de næste 15 år.
Da Andy og Mardy forlod akademiet, var Andy på vej mod verdenstoppen.
ANDY RODDICK NUMMER ET PÅ JUNIORRANGLISTEN
Mardy skulle opfylde Andys behov.
Familien Roddick vidste, at Andy havde brug for træningsmakkere.
De vidste også, at det var vigtigt for Andy at have venner og have det sjovt,
og Mardy opfyldte de behov.
Han kunne holde trit med ham og have det sjovt med ham.
Men han var i sidste ende bare en træningsmakker.
Jeg flyttede hjemmefra som 16-årig, og familien Roddick tilbød mig at bo hos dem.
Jeg kendte dem ikke dengang, men jeg fik et værelse hos dem.
Han var en afslappet strandfyr,
og da han flyttede ind, var han helt målløs.
Men min far sagde: "Det er op til dig, om du vil blive her.
Men vi gør tingene på vores egen måde."
Min far var en hård mand, og det er positivt ment.
Militærmand. Ikke så meget pis.
Hans far vækkede mig klokken fem og sagde: "Mardy, tid til udstrækning."
"Klokken er fem, mr. Roddick. Jeg er for træt."
"Op med dig."
Der var intens træning og konkurrencestemning.
Nu boede min konkurrent på samme gang.
Han var bedre og hånede mig til aftensmaden.
Vi konkurrerede om alt.
Uanset om det var videospil,
basketball,
piger.
Vi var ikke bedste venner.
Vi var brødre.
Så vi skændtes og kom næsten op at slås, men dagen efter hyggede vi os sammen.
Det var fedt at have et talent som Mardy tæt på.
Jeg tror, det var godt for os begge.
KOMMENDE STJERNER
Familien Roddick løftede mig fra toppen i USA til verdenstoppen.
Nummer to i USA er ikke så ringe.
Mardy Fish.
Da Andy og Mardy blev professionelle,
var der forventninger om at få en god amerikaner i en fart.
De amerikanske tennisfans var forkælede.
Sampras, Agassi, Courier, Connors, McEnroe.
Der havde været amerikansk dominans i årtier.
Da jeg voksede op, oplevede jeg slutningen på Connors og McEnroe-æraen.
Jeg var til US Open i 1991.
MCENROE SOM PRÆSIDENT
Jeg sneg mig ind på stadion.
Atmosfæren var sindssyg.
Connors gik amok og var en rockstjerne.
Den aften betød meget for mig.
Det ændrede mit liv og mine ambitioner.
Amerikansk tennis før Roddick og mig var en æra, vi aldrig ser igen.
Jeg voksede op med at se på dem
Amerikanerne dominerede Grand Slam-turneringerne.
Det var en guldalder.
Jeg så Chang vinde i 1989.
Jeg så med, da Andre vandt sin første Grand Slam.
På min niårs fødselsdag så jeg Petes sejr i US Open i 1990.
Jim Courier vandt fire Grand Slams i 1991-1992.
Man havde en helt særlig tennisæra.
Tyve år med de bedste spillere i verden.
Nu havde man Andy og Mardy.
Der var de samme forventninger til dem.
Så pludselig, da vi var 17-18 år,
pressede den her legendariske generation mig og Mardy.
…på Pete Sampras' jetfly.
Der kom et stort pres fra de store mestre
for at vi skulle løfte arven.
For helvede! Hvad fanden sker der?
Mine kammerater var stadig i high school.
For ringe!
Så det var en interessant opvækst.
Vi mærkede ansvaret.
Vi kendte historien.
Vi var der. Vi så det hele.
Byd velkommen til kaptajnen for det amerikanske Davis Cup-hold,
John McEnroe!
Andre Agassi!
Pete Sampras!
I 2003 når jeg min første finale i Cincinnati.
Det er en stor Masters Series-turnering lige før US Open.
Stor betydning og store præmiepenge.
Titusindvis af mennesker ser med på tribunen og på tv.
Jeg er lige blevet 21.
Kampen kunne ændre mit liv for altid.
Og det var mod Andy.
Indtil nu har sammenligningerne med de store amerikanske mestre
i de sidste to årtier ikke været retfærdiggjort.
Men nu står Andy Roddick mod Mardy Fish i en rent amerikansk finale
live på ESPN2.
Fire år tidligere spillede vi i vores træners boligkompleks.
Nu spiller vi om prestigen i den her enorme turnering i Cincinnati,
som vi var vokset op med.
Mardy Fish boede et år i Roddick-hjemmet i det sydlige Florida.
Vi har drømt om at spille mod hinanden i en stor turnering som denne,
siden vi boede sammen.
Mardy har set Andy Roddicks opstigning, og han udtalte i går:
"Jeg har set det som et spørgsmål om tid, før jeg forhåbentlig følger efter."
Mardy Fish har bevist, at han kan spille op med Andy Roddick.
Han er slet ikke skræmt af Roddick.
Andy kendte mit spil bedre end nogen anden spiller.
Og jeg kendte Andys bedre end nogen anden.
Så jeg brugte det til min fordel.
Han fejler ikke den der.
Mod alle odds har Mardy Fish vundet første sæt
i denne Masters Series-finalekamp.
Det var en typisk kamp mellem to hardhittere, der giver og tager.
Andy Roddick vinder andet sæt.
Sikke en kamp!
Det var så tæt. Det var så mentalt hårdt.
Men jeg ville ikke give efter.
Matchbold til Mardy Fish.
Pludselig har jeg matchbold. "Shit, Jeg har matchbold."
Det største øjeblik i Mardy Fishs liv.
Han serv. Han har den hurtigste serv i historien.
Gad vide, hvad han nu gør.
Sidst i tredje sæt var det en skakkamp.
Mardy vidste, jeg gik efter hans forhånd, for den serv har han fået tusind gange.
"Han sælger sin forhånd. Det ved jeg."
Han ved, at min forhånd er svagest, så han vil nok serve til den side.
Men han ved, at jeg ved det, så det bliver nok baghånden.
Nej, han går ikke til baghåndssiden.
Vent lidt.
Han må vide, at jeg ved det.
Seriøst?
Ikke meget fart. 138 kilometer i timen. Direkte til Mardy Fishs stærke side.
Pis. Jeg vidste, han ville serve højt til min baghånd.
Det var den oplagte mulighed.
Men jeg fik heldigvis endnu en matchbold.
Nu er det tid til intens koncentration og ikke lade tvivlen få overtaget.
Han lader bolden hoppe, og jeg tænker: "Nu har jeg chancen."
"Han server ikke til min baghånd igen, så han server hårdt til min forhånd."
"Men han ved, at jeg ved, at han vidste, hvad…
Nej, han server helt sikkert ikke til baghånden"
"Han server nok til…"
Det er fandeme løgn.
Bred, høj serv en gang til.
Jeg tænkte for meget, og så var det forbi.
Jeg husker, han gav mig et blik bagefter.
"Det er nok kun os to, der ved, hvad du gjorde der."
Jeg taber kampen 7-6 i tredje sæt.
Mit første knusende nederlag.
Det gør stadig ondt.
Jeg vil først og fremmest lykønske Mardy.
Det er svært at tæve en, som man kan lide.
Det var den definerende kamp.
Andy var nu den næste amerikanske topspiller.
Og så blev han nummer et i verden.
EN UGE SENERE…
Til US Open sidste år talte vi om Andy Roddick.
Men nu er han seedet og potentiel vinder. Tingene har ændret sig for Andy Roddick.
Jeg tog ansvaret og forventningerne seriøst.
Jeg var toptunet. Jeg var forberedt. Jeg var veltrænet.
Lige fra jeg var helt lille og dagdrømte,
har der været noget særligt ved at spille US Open.
Man kan reagere på to måder.
Man fryser, eller man handler. Jeg handlede.
Roddick er én serv fra sejren.
Parti, sæt og match, Roddick.
3-0 i sæt.
Utroligt.
Før det var jeg tennisspiller. Bagefter var det mere end tennis.
Jeg er så glad for at være vært for SNL.
Andy, giv mig din autograf!
Ikke mere af det "fremtiden for amerikansk tennis"-lort.
Ikke mere.
Andys succes er fantastisk og forrygende.
Han er min ven og min bror, og jeg har heppet på ham hele livet.
Dit store fjols.
Hvad var spørgsmålet?
Det var ikke jalousi, men snarere: "Bare jeg kunne have gjort det."
Andys sejr i US Open
var fantastisk.
Endelig en amerikaner, der kunne tage adskillige Grand Slam-titler.
Hvorfor gik gassen af ballonen for amerikansk tennis?
Boblen havde navnet Federer.
Han fandt en måde at vinde hver gang.
Hver eneste gang.
Roger har verdens bedste defensiv og verdens bedste offensiv.
På samme tid.
Hvad gør man ved det?
Roger havde en aura af uovervindelighed.
Man kunne aldrig trække vejret roligt, for han kunne altid vende det.
Pointet er tabt.
Han er den mest vellidte atlet i verden.
Taler 17 sprog, og dit hår ser fantastisk ud, og du sveder ikke.
Jeg er ikke jaloux på hans succes.
Jeg er jaloux på, hvor nemt han håndterer at være den bedste nogensinde.
Vi spillede i finalen i 2004 i Halle.
Roger førte 6-0, 3-0 i løbet af 25 minutter.
Ufatteligt.
Han kommer til at slå mig 6-0, 6-0 i en finale.
Jeg tror, han havde ondt af alle dem, der havde betalt penge for at se det.
Og jeg er stadig overbevist om,
at han forlængede kampen lidt, så det blev 6-0, 6-3.
Han fik det til at vare en time.
Og da det ikke kunne blive værre,
i 2005,
kom der en fyr ved navn Nadal.
Utroligt!
Og så i 2007 kom Novak Djokovic.
Du godeste! Seriøst?
Og jeg tænkte: "De tre bedste spillere nogensinde i den samme generation."
Det krævede en enorm indsats at forsøge at slå de her levende legender.
Og blive kritiseret undervejs.
Men min far lærte mig, at man accepterer nederlag,
rejser sig og gør det forfra.
Jeg måtte tit rejse mig.
På toppen af verden.
Når jeg ser tilbage, var jeg på det tidspunkt
et godt sted følelsesmæssigt og mentalt.
Jeg følte mig heldig, fordi jeg var professionel tennisspiller.
Det var drømmen.
Jeg tog til Asien. Til Singapore.
Jeg tog til Belgien. Til Frankrig.
Over det hele. Over hele verden.
Jeg elskede at hænge ud med venner
og kunne spise, hvad jeg ville, og drikke, hvad jeg ville.
Vi tjekker nok det lokale natteliv ud, så vi ses i morgen.
Det var i den tid, jeg mødte min kone.
Som jeg kalder en engel.
STACEY GARDNER MARDYS KONE
Han var ikke en kæphøj sportsmand.
Han pralede ikke.
Han var en sjov, fjollet fyr.
Mit hjerte smeltede.
Det var en lykkelig tid for os.
Det var sjovt at se Mardy, fordi jeg elsker sporten. Virkelig sjovt
Jeg var lige så forbløffet som alle andre. Han er bare en almindelig fyr.
Vi sagde tit: "Hvad laver Mardy derude på et tennisstadion?"
Åbner banen. Roddick går frem.
Det er forbi.
Hvad er dine mål for resten af året?
Jeg tror, det endelige mål er at slå Andy.
Den var god.
Det var bare en normal karriere, og jeg havde ingen succes.
Mange har ventet på, at Mardy slår igennem.
Han har spillet i en del år nu…
Det har været op ad bakke…
…han forsøger at nå Andy Roddicks niveau.
De allerbedste nogensinde har været klar til at slå folk ihjel.
"Jeg flår dig i stykker. Jeg tramper dig ned på vej mod sejren."
På det tidspunkt i karrieren var Mardy nok ikke villig til det.
Det var ikke, fordi jeg ikke ville. Jeg forstod det simpelthen ikke.
Jeg kan normalt se, om nogen har det, når de er 17-18 år.
Der bliver aldrig rettet op på det. Aldrig.
Mardy er en af de få, der indså det og rettede op på det.
I 2009 fik jeg et hyperbarisk trykkammer,
som pumper ilt ind i kroppen og får ting til at hele hurtigere.
Jeg sov derinde og tog lure. Jeg var der hele tiden.
Jeg havde et vaskeægte aha-øjeblik, hvor jeg tænkte:
"Jeg er 28 år, ved slutningen af min karriere,
og jeg får ikke det ud af min karriere som jeg kan og bør gøre."
Jeg ville så gerne sørge for, at når det var slut med at spille,
så kunne jeg sove trygt i vished om, at jeg havde gjort mit allerbedste.
Jeg sagde til mig selv:
"Nu gør vi det. Nu gør vi det fandeme."
Jeg arbejdede for tennisforbundet i over ti år.
Jeg fik et opkald fra Mardy.
Han ville finde ud af, om han, hvis han dedikerede sig selv ligesom Andy,
kunne blive lige så succesfuld.
Så han fik mig til at flytte til Los Angeles,
bo hos ham og Stacey og se, om vi kunne gøre ham bedre.
Han sad med mig og sin træner, Christian, og sagde,
at han gerne ville opnå meget mere.
Jeg sagde til Christian, at mit hovedmål var at komme til London.
Til World Tour-finalen.
Årsfinalen er de bedste af de bedste.
Kun de otte bedste spillere i verden bliver inviteret til finalen.
Mit mål var at få Mardy i bedst mulig form.
Første punkt var kosten. Vægttab.
Jeg vejede 92 kilo.
Så jeg ville tabe fem kilo.
Jeg droppede alkohol, pizza, desserter, fritter.
Jeg var sulten hver dag.
Så begyndte vi at træne så hårdt, vi kunne.
Hele dagen, hver dag.
Da jeg kom tilbage på banen, sagde jeg: "Giv mig en ketsjer."
"Slå en bold i den side, den næste i den anden side, og så gør vi det i timevis."
Hvis man ville slå Roger og Rafa og Novak,
skulle man have en fodboldspillers benstyrke,
en maratonløbers lunger og derudover et utroligt fokus.
Vi lavede dynamiske opvarmningsøvelser, bevægelsesøvelser, kast med medicinbold,
sidelæns løb, krydstræning, sprint.
Nu er jeg i form. Jeg bliver ikke træt.
Jeg kan træne i timevis.
Jeg kan løbe for evigt.
Det bliver en religion, en livsstil.
"Jeg spiller to sæt med dig og to med dig."
"I eftermiddag spiller jeg to sæt med dig. Om og om igen."
Så kommer vi is på og fortsætter dagen efter.
Det var ekstremt, på godt og ondt, men sådan var det med alt.
I seng klokken 19.30 og ikke se sine venner længere.
Der var ikke tid til andet.
Fra da af tog alle beslutninger afsæt i min karriere.
Jeg var besat.
Det var nonstop. Jeg kunne altid blive stærkere.
Der var gået to en halv måned, og så vejede jeg mig selv.
78 kilo. Jeg havde tabt mig 14 kilo.
Han omdannede sig selv til et monster.
Så begynder sæsonen.
Jeg ved stadig ikke, hvorfor jeg gjorde det,
men jeg besluttede at tage til Newport.
En meget lille turnering.
I en smuk lille by i New England.
Jeg sagde til mig selv, at jeg skulle vinde.
"Jeg skal vinde turneringen."
Jeg var kommet til kvartfinalen mod en af mine venner, Frank Dancevic.
Mardy Fish, 14 kilo lettere.
Det var et chok at se det tæt på.
Jeg tabte hurtigt første sæt.
Det var det. Første sæt til den unge belgier.
Gad vide, hvad Fish tænker.
"Pis, han slår mig."
Jeg havde ofret så meget. Jeg havde omlagt mit liv.
"Jeg skal vinde."
Hvis jeg ikke gjorde noget for at stoppe ham, havde jeg et problem.
Sker det? Får jeg vendt min karriere?
Vi kom til sidebyttet.
Jeg gik hen til ham og ud af det blå…
"Du kan ikke slå mig. Du har ikke en chance.
Jeg slår dig fandeme. Jeg kommer igen. Du har ikke en chance."
Frank sagde: "Hvad sker der?" Dommeren sagde: "Slap af, Mardy."
Jeg troede, det var løgn, men det slog hans rytme i stykker.
Mardy Fish…
Endelig kæmper Mardy Fish sig tilbage.
Banen står åben. Der er den.
Mardy Fish.
Utroligt afsluttende point.
Min form var bedst, og jeg har knoklet. Christian og jeg har knoklet.
Jeg vandt turneringen.
Her er mesteren, Mardy Fish.
Tillykke.
Jeg brugte alle kneb for at vinde.
Jeg mistede et venskab, men jeg var nødt til det.
Den kamp var et vendepunkt. Den ændrede mit liv.
2010 - FINALEN I ATLANTA UGEN EFTER
Fantastisk slag fra Fish.
Hvor er det flot.
Matchbolde.
Mardy Fish vinder i Newport og Atlanta.
To turneringer i træk.
NUMMER 49 I VERDEN
Hold da kæft. Mardy begyndte en sejrsstime.
Sikke et point af Fish!
Ti sejre i træk til Mardy Fish.
Den nye Mardy dukker op, og han er slet ikke lige så afslappet.
Han vandt kampene uge efter uge. Jeg var meget overrasket.
Fish nåede den!
Han trykkede på en knap og blev superaggressiv og superfokuseret.
Superintens.
Det er verdensklasse.
Nu nåede jeg regelmæssigt semifinalerne og finalerne i turneringerne.
Inden længe spillede jeg mod de bedste i verdenshistorien.
Mardy Fish og Andy Murray gør klar.
ANDY MURRAY NUMMER 4 I VERDEN
Hvor er det flot!
Mardy Fish slår Andy Murray.
Jeg fik selvtillid af sejrene, og jeg red videre på den.
Han skal møde en af historiens bedste.
Rafael Nadal har det ikke svært med varmen, men med Mardy Fish.
Kunne du lide det?
Fish fortsætter afstraffelsen af Nadal.
Nu har Mardy tre matchbolde.
Ja!
Mardy Fish har besejret Rafael Nadal for første gang i sin karriere.
Sikke en kamp! Han får stående bifald. Alle er glade på Mardy Fishs vegne.
Nu er jeg i top 20.
Hvis jeg kunne vinde et par kampe mere,
ville jeg have en reel chance for at nå World Tour-finalen.
-Hvor vigtigt er det at komme til London? -Meget.
Først på året er der omkring hundrede, der håber på at komme til London.
Jeg hører, at alt omkring World Tour-finalen er fantastisk.
Og jeg vil gerne opleve det på egen krop.
Så mødte jeg Andy.
ANDY RODDICK NUMMER 9 I VERDEN
Jeg havde tabt til Andy ni gange i træk.
Sikke en kamp her til aften. Andy Roddick mod sin gode ven Mardy Fish.
Mardy Fish har tabt ni gange i træk til Andy Roddick.
Når vi spillede mod hinanden, ville jeg gøre det fysisk og primitivt.
Jeg ville få ham ned i rendestenen.
Det var han aldrig klar på.
Jeg tror, at Roddick stadig er lidt mere mentalt hård.
Jeg tabte så ofte, fordi han har den mentale hårdhed,
og han var fysisk stærkere end mig.
Men nu havde jeg en ny krop, der kunne overvinde ham.
Pludselig gik han efter dueller med 10, 15, 20 slag.
Han ville gerne have beskidte hænder.
Hvordan forklarer man den der?
Og nu har Mardy tre matchbolde.
Mardy Fish slår Andy Roddick.
Ingen skal slå Mardy Fish ti gange i træk.
Mardy er kommet direkte fra kampen.
Tillykke. Så var det prisen værd ar droppe pomfritterne?
Helt sikkert.
Det er helt klart en af mine største sejre.
Mardy gjorde det, som Andy altid havde frygtet.
Og så skete det to gange.
Sejrherre.
For kun anden gang.
På det tidspunkt tænkte jeg: "Måske er jeg ikke længere bedre."
Det var ti år senere end ventet,
men han følte nok, at han indtog sin retmæssige plads som bedste amerikaner.
For dem, der ikke ser tennis, er det Mardy Fish.
Han er den højest rangerede amerikanske tennisspiller.
Du bliver 30 år. Du er blevet nummer et i USA.
Hvorfor gik der så længe?
"For fanden da. Jeg er nummer et i hele landet."
Jeg vidste det. Han kunne være en af de bedste.
Så blev han nummer syv i verden, og jeg var helt målløs.
Sådan! Det er vores Mardy.
Jeg fløj op ad ranglisten.
Jeg nåede karrierens højdepunkt sidst på sæsonen. Syvendepladsen.
NUMMER 7 I VERDEN
Så jeg sagde til min træner og min kone: "Pak jeres tasker. Vi skal til London."
Da jeg kvalificerede mig, ringede Jim Courier.
Tidligere verdensetter og Grand Slam-vinder.
Han var Davis Cup-kaptajn. Han sagde: "Hvad laver du?"
Jeg sagde: "Ikke noget. Jeg er på badeværelset."
Jeg nævnte ikke noget.
Han sagde: "Kig dig selv i spejlet. Der ser du en top ti-spiller i verden."
Jeg svarede: "Fandeme ja."
Mardy Fish!
Det er en helt særlig begivenhed.
Lutter fantastiske tennisspillere.
Federer. Nadal.
Djokovic.
Murray.
Fish.
Passer det? Passer det virkelig?
Og af en eller anden grund føltes det rigtigt.
Der er en grund til, at vi er her. Vi har fået resultater gennem hele året.
Jeg er faktisk den eneste ikke-europæer her.
Det var blåstempling. Det var lettelse. Det var begejstring.
Det var alt det, vi havde arbejdet for.
Man forventer ikke sådan noget af sit barn.
Mardy står derude. Han er med i klubben.
Jeg tabte en tæt kamp mod kongen, Roger Federer.
Men jeg var ligeglad. Helt ærligt.
Minderne om at være en af de otte fyre,
er et af de mest særlige øjeblikke i mit liv.
Der kunne jeg se tilbage og sige, at det var det hele værd.
Hvad er det vigtigste, du har lært i år?
At det er muligt at være her og spille. At jeg kan klare det.
Det giver tro på en gentagelse.
Så jeg håber, at mit niveau ikke falder, når jeg bliver 30.
At være nummer et i USA er fantastisk.
Det var drømmen.
Men der er et stort pres.
Jo højere indsats og sværhedsgrad, jo mere ansvar.
Når man ofrer så meget, gør det ondt, når man ikke vinder.
Den psykologiske del er benhård.
I de sværeste øjeblikke står man alene.
Alene på en ø.
Det er frygteligt at være et sted, hvor man ikke kan vise alle de følelser.
Og det grimme er, at det begynder i en ung alder.
Som 12-årig siger de: "Han er svag."
Det ry vil man undgå.
Så jeg havde ry for at være ret hård.
Men jeg skjulte det godt. Jeg var vildt usikker.
Jeg var frygtelig til Grand Slams.
Jeg har svært ved at spise en bestemt energibar nu,
for den gør mig nervøs på grund af minderne.
Og så kan jeg ikke sluge den.
Vi prøver at tage et billede.
Action!
Cut!
I 2012 havde jeg pludselig nogle nye muligheder.
Ikke bare for at spille andre turneringer, men startpengene var også helt anderledes.
Så jeg spillede mange turneringer tidligt på året.
Jeg begyndte året i Australien.
Og tabte i første runde.
Et skuffende resultat for Mardy Fish.
Så tilbage til LA i seks dage.
Så til Schweiz til Davis Cup.
Tilbage i fire dage.
Kroppen siger: "Jeg har brug for søvn."
Og så tilbage til Marseille. Nederlag i første runde.
Hvad sker der med Mardy? Han spiller ikke på samme niveau.
Flyvetur til Dubai.
Jeg begyndte at tage sovepiller for at ramme tidszonerne,
men jeg tabte i anden runde.
Han er top-10 i verden. Mardy burde vinde.
Nu stiger stressniveauet. Presset stiger.
-Hvad sker der med amerikansk herretennis? -Det går ikke godt lige nu.
Det er en stor præstation for Mardy at komme i top-10,
men vi skal have bedre spillere. Sultne spillere.
Vi spekulerer over de samme ting.
Alle forhåbningerne og kritikken af tidligere amerikanske topspillere
røg over på Mardy.
Fish er langt nede.
-Fish har det svært… -Fish i problemer…
Meget skuffende fra Mardy Fish.
-Har du overvejet, hvorfor du er i top-10? -Jeg vandt mange kampe sidste år.
Så jeg nåede ikke i top ni på en enkelt uge.
Mardy ville vinde en Grand Slam og vise, at amerikansk tennis havde det godt.
Jeg gjorde alt, hvad jeg kunne for at være fuldstændig perfekt.
Ingen alkohol.
Hård disciplin.
Den rigtige kost hver eneste dag.
Det føles, som om det aldrig stopper. Det fortsætter bare.
Han blev besat af nogle ting.
Han blev et andet menneske.
Det var, som om noget knækkede.
Jeg ved ikke, om han har fortalt om den første gang i Miami.
Vi kom til Miami, og der var noget galt.
Måske ikke min tennis, men mit sind var nedbrudt.
Endnu en fejl fra Mardy.
Mardy Fish kan ikke spille meget værre end det der.
Jeg husker, at jeg gik fra banen.
Der var et tv i omklædningsrummet.
ESPN kørte med Patrick McEnroe, min Davis Cup-kaptajn.
Da jeg gik ind, hørte jeg…
Mardy Fish. Det kan ikke udtrykkes anderledes.
En frygtelig præstation.
Jeg tænkte først og fremmest, at det var en frygtelig udtalelse.
Det kørte løs i hans hoved.
…frygtelig præstation…
Så tænkte jeg: "Hvorfor siger du det? Du er min ven, min Davis Cup-kaptajn.
Vi har kæmpet side om side."
Det blev bare større og større.
Det var på landsdækkende tv.
Jeg hørte det, og det slog hårdt.
Han kunne ikke styre det.
Han havde nok ret, men jeg tænkte også:
"Måske er der andre, der også siger sådan."
…frygtelig præstation…
Det tyngede mig ned.
Den nat vågnede jeg klokken 3 om natten, og mit hjerte hamrede løs.
"Er det et hjerteanfald?"
Jeg kunne ikke stoppe det. Jeg troede, jeg skulle dø.
Jeg ringede til Christian. Intet svar.
Ringede igen. Intet svar. Ringede for tredje gang. Nonstop.
Mardy vækkede mig. Han var bange. Det var jeg også.
Vi tilkaldte hjælp, og han kom på hospitalet.
Jeg fik en EKG. Min puls lå på 240.
Den har aldrig været over 192.
Lægerne undersøgte mig og havde en formodning om årsagen.
"Det hedder takykardi."
Der er elektricitet omkring hjertet. Når det fejler, hamrer hjertet løs.
Der findes en operation kaldet en ablation.
Man er bedøvet i timevis. Så går de gennem lysken op til hjertet.
Det var vellykket.
Jeg blev udskrevet.
Jeg var kernesund.
De fandt ud af, hvor problemet lå, og de løste problemet.
Men det viste sig, at der lå noget større nedenunder.
Efter operationen fik jeg for første gang
de ubehagelige tanker.
Jeg vidste ikke, hvad de var, eller hvorfor de kom.
Jeg havde aldrig kendt nogen med psykiske problemer.
Jeg vidste ikke, hvad jeg skulle stille op.
Ingen vidste, hvad jeg gik igennem.
For jeg havde oplært mig selv til ikke at vise svaghed.
Og det var jeg stolt af.
Men i tiden op til US Open
kom tankerne oftere og oftere.
Hver tredje dag blev til hver anden dag til hver dag til hver time.
Men hvis jeg fortalte om det, ville jeg vise svaghed.
Og det var jeg ikke parat til.
Så jeg gemte det indeni.
US Open 2012 er en underlig turnering.
Jeg kunne ikke en gang til. Det er hårdt. Det var slut fysisk og mentalt.
Så jeg stoppede karrieren.
Tak, fordi I kom.
Jeg vil gøre det kort.
Jeg har besluttet, at det bliver min sidste turnering.
Du er 30 år og dermed ikke gammel. Federer er jo 31.
Er det ikke tidligt at gå på pension?
Skønt. Jeg ville ikke undvære at blive sammenlignet med Roger, så tak for det.
De er blevet rigtig gode, og jeg tror ikke, at jeg…
…men min helbredssituation kan holde niveauet.
Jeg ser tilbage på turneringen med skyldfølelse, for jeg tog en æresrunde,
mens jeg ikke forstod, hvad Mardy var igennem.
Jeg forstod ikke rigtig, hvad der foregik.
Da vi kom til New York, var jeg helt fortabt i mine tanker.
Uden afbrydelser.
Og så gik Andy på pension.
Er du overrasket over, at han stopper? Kom det bag på dig?
Ja. Vi tvivler alle på os selv, og jeg forstod aldrig rigtig,
hvor meget pres han altid har båret på til en turnering som denne
indtil sidste år, da jeg blev nummer et i USA.
Han har håndteret det utroligt godt uden at vise, hvor hårdt det er.
Måske den sidste bold i Andy Roddicks karriere.
Parti, sæt, match, del Potro.
Andy, det er dit øjeblik.
Det er din mikrofon.
Siden jeg var barn, har jeg været til turneringen og var så heldig
at sidde der, hvor I sidder i dag,
og se kampene og de mestre, der har været.
Jeg har elsket hvert øjeblik, og…
Tak for alt. Jeg elsker jer. Tak.
I tredje runde skulle jeg spille aftenkamp på Arthur Ashe Stadium.
Aftenkampene var ellers kun for de tunge drenge.
Det var ikke, fordi jeg mødte Federer, Roddick eller Nadal.
Det var på grund af mig.
Det år var folk glade for Mardy.
Det er længe siden, en amerikaner har taget herretitlen.
Er der nogen, der kan tage titlen hjem i år?
Mardy Fish har været med længe, men han spiller god tennis
og er klar til at tage titlen.
Hvis du er fan af amerikansk tennis, så hep på Mardy Fish.
Mardy Fish. Han er vores eneste håb!
Alle de tv-folk til stede…
USA så på. Hele verden så på.
Det er blevet aften, og amerikanske spillere elsker aftenerne.
Vi har set så meget drama gennem årene, så meget intensitet i disse kampe.
Mardy Fish har knoklet for at nå disse kampe.
Han har set sin ven Andy Roddick spille mange af de kampe,
og nu stiger spændingen. Tid til kamp.
Mine damer og herrer, byd velkommen til spillerne.
Mardy Fish og Gilles Simon.
Kom så, Mardy! Kom så!
Kom så, Mardy!
Pis!
Det var ekstremt stressende med mange op- og nedture.
En kamp med nerverne på højkant.
Men jeg spillede godt.
Jeg har ikke tankerne på banen.
Det er mit tilflugtssted.
Kom så, Mardy!
Der troede jeg for første gang, at jeg kunne vinde turneringen.
Jeg vinder tredje sæt i tiebreak og sidder ned ved sidebyttet.
Jeg falder lidt ned.
Jeg skæver over på uret.
Der står 01.15.
"Hvor er det bare sent.
Vi er kun i fjerde sæt. Det vil tage en evighed.
Jeg er først i seng klokken 4, og kun hvis jeg vinder sættet."
Så lige pludselig, ud af det blå,
sagde det…
"Åh nej."
Det var første gang, det skete på banen.
Hele tyngden af alt mit stress væltede ind over mig.
"Kroppen føles…"
"Bliver jeg syg?"
"Mit helbred er…" "Tag på hospitalet…"
"Hjerteanfald?" "Spiste jeg for meget?"
"Spiste jeg for lidt?"
Tanker uden afbrydelse. Jeg kunne ikke stoppe det.
Der er titusindvis, der ser med på tribunen og på tv.
Der var ingen flugtveje og ingen gemmesteder.
Jeg var pludselig
helt alene.
Mit eneste tilflugtssted var væk.
Men man kan ikke vise det.
Mental hårdhed handler om 100 procents indsats.
Så intet klynkeri, ingen klager, ingen flugtveje.
Jeg må spille videre.
Jeg så på Christian, og vi vidste, at noget var galt. Han var ikke sig selv.
Jeg husker intet fra resten af kampen.
"Spiste jeg for meget?" "Spiste jeg for lidt?"
Hvilket er sindssygt.
"Spiste jeg for meget?"
"Er det et hjerteanfald?"
Jeg er overrasket over, at de sidste partier gik, som de gjorde.
Parti, Fish.
Jeg var i en anden zone. På en anden planet.
Parti, sæt og match, Fish.
Justin Gimelstob interviewede mig.
Jeg husker kun, at jeg sagde: "Skynd dig."
Roger Federer er næste modstander. Hvad skal du gøre for at slå ham?
Det ved jeg ikke lige nu. Meget mere, end jeg gjorde i dag.
Men jeg skal have noget hvile, og så ser vi på det.
Mange tak. Godt klaret.
4. RUNDE AF US OPEN MARDY FISH MOD ROGER FEDERER
Imod Roger til US Open på centre court på vejen til kvartfinalen.
Det er den slags, nummer et i USA gør.
Han havde knoklet for det hele livet. Det er enhver tennisspillers drøm.
Det er Labor Day i US Open,
og det er en dag, hvor mestre kommer til at arbejde hårdt.
Roger Federer mod USA's Mardy Fish. Vi er snart tilbage.
Jeg vågnede næste dag og tænkte: "Hvordan klarer jeg det?"
Jeg prøvede desperat at finde ud af, hvordan jeg kunne stoppe de tanker.
Det kom frem, at han kæmpede med tanker, der skræmte ham.
Han var bange.
Der er han.
Verdensetteren Roger Federer ankommer til sin kamp
mod den håbefulde Mardy Fish.
Det var svært bare at se på, mens min ven gennemgik det her,
så jeg delte mine egne problemer med ham.
Og…
Christian fortalte…
At jeg selv havde haft depressioner og angst
og havde fået medicin for det, som måske også kunne hjælpe ham.
Jeg gav ham et kram og sagde til ham, at det nok skulle gå.
Min kone og jeg kørte hen til Arthur Ashe Stadium.
Tankerne vælter tilbage igen.
Jeg var bekymret for hans mentale helbred.
Han havde tårer i øjnene, og jeg tog hans hånd og sagde:
"Du behøver ikke spille."
"Hvad mener du med det? Jeg er nødt til at spille."
Jeg havde trænet til den kamp fysisk, mentalt og følelsesmæssigt hele mit liv.
Det var umuligt at trække sig.
Jeg tænkte mig om et øjeblik.
"Jeg behøver faktisk ikke at spille."
Vi ventede på at komme ind.
Vi fik en sms fra Stacey om, at de var på vej, men der var et problem.
Jeg kan huske, at Justin Gimelstob sagde:
"Hvis Mardy ikke spiller den kamp, slår CBS nogen ihjel."
Jeg tænkte: "Gode gud. Hvad er der dog sket?"
Det er nu officielt, at kampen mellem Federer og Fish er aflyst.
Mardy Fish har trukket sig.
Vi ankom til stadion og meddelte USTA, at jeg ikke ville spille kampen.
Og jeg brød sammen foran alle.
Tennis var blevet taget fra mig.
Og det hele strømmede ud lige der.
Mardy Fish har trukket sig af helbredsårsager…
Hvordan kommer det så vidt, at han trækker sig fra en så vigtig kamp?
Det er symbolsk, at han får sit livs kamp mod den største spiller nogensinde,
hvor forventningerne bør være lave, og så møder han ikke engang op.
Jeg husker, jeg så ham i øjnene. Det var ikke en tennisspiller.
Det var ikke præstationsangst.
Det drejede sig ikke om at bevare fatningen.
Det var noget, der var…
…forkert.
Mit liv var på det tidspunkt et sandt helvede.
Jeg havde så ondt i psyken.
Jeg ville bare ligge sammenkrøllet og undgå at møde verden.
Jeg sad derhjemme i månedsvis uden at gå ud.
Han havde panikanfald og kunne ikke komme ud af sengen.
Han var langt væk. Det var skræmmende at se hans tilstand.
Hvad sker der her?
Glem tennis.
Får han det bedre? Kan han få et ordentligt liv?
Det var hjerteskærende at se denne side af Mardy,
som jeg aldrig havde set før.
Vi vidste ikke, om han ville blive, som han var før.
Det var en skræmmende mulighed.
Hans familie spurgte, om han ville få det okay.
Jeg svarede ja. Da de gik, tænkte jeg: "Pis!"
Vi vidste ikke, om han skulle indlægges. Så jeg tog derud for at hjælpe til.
Han kunne ikke tale.
Så vi spillede bold, ligesom da han var barn.
Det gav ham trøst.
Vi var bekymrede for ham på det tidspunkt.
Jeg fik skadelige tanker og havde brug for professionel hjælp.
Til sidst fandt vi en børnepsykolog.
Til vores første møde sagde han: "Du lider af svær angst.
Meget svær."
Jeg besøgte ham hver eneste dag. Syv dage om ugen.
Han ordinerede noget medicin, vi mediterede
og talte om, hvordan jeg kunne ændre mine tankemønstre, når de blev skadelige.
Det viste sig, at den høje puls var et symptom på hans angst.
Når han blev nervøs, slog hans hjerte for hurtigt.
Det gjorde ham så mere nervøs, og så steg pulsen igen.
Og sådan fortsatte det.
Hvordan kunne jeg bruge det, jeg havde lært om mental hårdhed
til at komme igennem det?
Mange af de ting, jeg troede var ens, var nærmest det modsatte.
Når jeg fortalte om mine problemer, fik jeg det bedre.
At tale om det med lægerne, min kone, familie, venner hjalp mig.
Så ironisk nok var det at vise svaghed og frygt
og dele det med andre en kæmpe…
En kæmpe del af mit comeback.
Da jeg trak mig tilbage, var jeg en skygge af mig selv på tennisbanen.
Da Mardy trak sig tilbage, var han den bedste udgave af sig selv.
Det må være hårdt.
Men jeg var nok den bedste udgave af mig selv som ven,
da jeg ikke spillede mere.
Jeg kan ikke lide at tale i telefon.
Men Mardy og jeg talte sammen hver anden uge i 20 minutter.
Jeg smed altid lidt lokkemad ud.
"Du ville sikkert stadig kunne spille."
Han ville ikke. Var ikke engang tæt på det.
Sådan var det i et par år.
Så ændrede det sig.
Andy var allerede pensioneret,
men han sagde: "Ville det ikke være fedt at spille double igen?"
"Jo, det ville. Lad os gøre det."
Så vi spillede double i Atlanta.
"Hvis du kommer, så kommer jeg også.
Hvis du gør dig til grin, gør vi det sammen. Lad os springe ud i det."
Om et par uger er du tilbage på banen. Sammen med Mardy Fish.
-Ja. Mardy er… -Din barndomsven.
Han var en god… Er stadig en god tennisspiller.
Vi fik aldrig spillet sammen en sidste gang.
Han giver det et forsøg, og jeg er så stolt af ham.
Det var længe et meget komplekst forhold.
Vi var konkurrenter, og der var egoer.
Jeg var nok værre end ham.
Men…
Han har været så venlig at få mig tilbage.
Det har været vores mål at spille sammen en sidste gang.
Det var så sjovt.
Vi hyggede os.
Det var tennisudgaven af at drikke en øl sammen.
Jeg sagde til ham, at det her var så fedt.
Vi har haft mange oplevelser sammen.
Vi spillede mod hinanden som 12-årige.
Vi kom fra træning i boligkomplekset, og min far vækker os midt om natten.
På et tidspunkt var vi begge i top-10 i verden.
Vi prøvede begge at være den bedste tennisspiller i landet.
Vi vandt i første runde.
Hvilket var århundredets sensation.
Da vi så heldigvis tabte, var jeg helt færdig.
Men han fik en ret god sommer i 2015.
Dette bånd handler om mental hårdhed.
Inderst inde pinte det mig, at jeg aldrig ville komme tilbage til US Open.
Det handlede ikke om at vinde. Det var jeg ligeglad med.
Jeg havde et andet formål.
At vende tilbage og besejre de dæmoner,
der havde taget alt fra mig og ændret mit liv for evigt.
Men jeg havde stadig ikke fortalt om mine psykiske helbredsproblemer.
Så jeg tænkte, det var det perfekte tidspunkt til at fortælle min historie.
Vi diskuterede i familien, om han skulle fortælle om det.
Der var usikkerhed om, hvordan det ville påvirke hans karriere.
Vi talte om, hvorvidt han skulle gøre det.
Mardy ville gerne. Jeg mente, det ville hjælpe ham.
Andre forsøgte at tale ham fra det.
Man afslører sin svaghed.
Og svaghed er ikke…
Ikke godt for en atlet.
Jeg elsker sport. Jeg har elsket sport hele mit liv.
Da jeg gik igennem processen, kunne jeg ikke opdrive en succeshistorie,
hvor en verdensklasse-atlet havde psykiske problemer
og kom tilbage på højeste niveau.
Så jeg skrev en artikel, der skulle udkomme på førstedagen af US Open.
"MARDY FISH ÅBNER OP OM ANGSTLIDELSE"
"MARDYS COMEBACK ER EN MILEPÆL"
"FISH AFSTIGMATISERER PSYKISK SYGDOM"
Jeg har haft angstproblemer i tre år, så derfor har jeg ikke været tilbage.
Når man ikke kan styre det, er det svært.
Folk skulle forstå det og ikke længere sige: "Bare bid tænderne sammen."
Det er vigtigt, for så nemt er det ikke.
Det er ikke til at vide, om jeg to måneder senere eller måske endda før det,
hvis jeg ikke havde fået hjælp og medicin
og ikke havde nogen ved min side…
Så ved jeg ikke, om jeg stadig var her.
Det hjælper mig at være åben og tale om det.
Jeg har talt med nogle spillere under fire øjne,
og måske er de ikke trygge ved det med kameraer rettet mod dem.
At tale om det, men nu er jeg nået dertil, hvor jeg deler min historie for at hjælpe.
Tusind tak, Mardy.
Mine damer og herrer,
byd velkommen til Mardy Fish!
Da Mardy fik trykt sin historie, og vi selv læste den,
var jeg så stolt af ham.
Hvad bliver hans arv?
Folk kendte godt Mardy Fish, men han stod i skyggen af Andy Roddick.
Jeg tror hans åbenhed om psykiske problemer,
som altid har været tabu indenfor sport, er hans afgørende øjeblik.
Mange andre spillere takkede ham.
Nuværende spillere, tidligere spillere, som alle var taknemlige for,
at han havde modet til at tale om sine problemer.
Og at jeg kunne hjælpe ham med det…
Det betød meget.
Mine damer og herrer,
Mardy Fish!
Giv ham en hånd, New York!
Sig: "Farvel, tennis!"
Farvel, tennis!
Farvel, tennis.
FEM ÅR SENERE…
USA har deltaget i Davis Cup gennem 120 år.
De har vundet 32 gange.
De har lige udnævnt deres 41. kaptajn. Mardy Fish er den nye kaptajn.
Formanden for USTA ringede og sagde: "Vi tilbyder dig posten som kaptajn."
Jeg vil aldrig glemme de ord.
Jeg måtte ikke sige det til nogen.
Han ringede og sagde: "Du taler med den nye Davis Cup-kaptajn."
Han ringede og sagde: "Du skal kalde mig kaptajn fra nu af."
"Det kan du godt glemme, for du er stadig Mardy Fish."
Mardy sagde, at han ville samle det gamle band
og forsøge at gøre det en gang til. Den var jeg helt med på.
Davis Cup er den store holdkonkurrence.
Det er ligesom VM i fodbold.
Kaptajnen vælger holdet og leder det.
Det er den perfekte måde at hjælpe amerikansk tennis på.
Mardys udnævnelse til kaptajn er ikke bare godt nyt for ham,
men også for den psykiske sundhed i amerikansk tennis.
På mange måder er Mardys mentale hårdhed endnu mere imponerende.
Hans evne til at bearbejde ting og kommunikere dem
og hans vilje til at konfrontere sine dæmoner,
bliver vigtige for hans succes som træner og som kaptajn.
Jeg tror, han bliver fremragende, og han fortjener det,
men det, at han ikke længere bekymrer sig om andres mening,
er det, jeg er mest stolt af.
Jeg er glad for, at Mardy nåede et punkt, hvor han turde løbe den risiko.
Jeg vil altid skulle tage vare på mit psykiske helbred.
Jeg sagde til min læge, at jeg glædede mig til, det var overstået.
Han svarede: "Jeg er ked af det, men det vil altid være en del af dit liv."
Her efter seks, syv, otte år er det stadig…
Det er stadig en daglig kamp,
men jeg vinder hver dag.
Tekster af: Jesper Samson