Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Denne videoen handler om mental seighet.
Å oppnå mental seighet er ingen enkel oppgave,
men hvis du følger trinnene i videoen, får du ekte resultater.
Nummer én, 100 % kampinnsats.
Det betyr ingen sutring. ingen klaging, ingen rømningsveier.
Jeg er et par timer unna karrierens største kamp.
Mitt livs største kamp.
Jeg satt krøllet sammen,
prøvde desperat å finne en måte å slutte å ha disse tankene på.
Og jeg skal spille mot tidenes beste spiller
for å nå kvartfinalen i US Open.
Det betyr ingen sutring, ingen klaging, ingen rømningsveier.
Denne kampen hadde jeg trent til fysisk, mentalt og følelsesmessig hele livet.
Og nå, i bilen til Arthur Ashe stadion, er tankene mine en million steder.
Plutselig, bare bom!
Tankene kom bare strømmende inn,
mer og mer og mer.
Tanker konstant.
Og hjertet mitt hamrer.
Lange, dype åndedrag.
Jeg googler "hva er angstlidelse", "panikklidelse", "psykisk helse".
Jeg ser foredrag på YouTube om hvordan det skal håndteres, overvinnes.
"Hvordan kommer jeg meg gjennom det?"
Jeg er desperat. Jeg visste ikke hva jeg skulle gjøre.
EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
Tennis er på vei ned her i landet.
Nå prøver noen å gjøre noe med det.
Det amerikanske tennisforbundet setter opp et landsdekkende program
for å utvikle og støtte talentfulle spillere via regionale tennissentre.
Vi utvikler et nasjonalt treningssenter,
der vi kan ta våre beste unge spillere, gir dem et stipend, for å få mestere.
Dette er kartet vårt, som viser alle treningssentrene
rundt om i USA.
Vi tar de 1000 beste barna, og de andre 500 av dere er ute.
Nå lar vi 200 bli. Resten er ute.
Nå har vi ti, og av disse ti må vi utvikle en mester.
"USTA BYGGER MORGENDAGENS MESTER"
"ET STORT EKSPERIMENT I AMERIKANSK TENNIS" "JAKTEN PÅ DEN NESTE STORE"
Alt ved amerikansk sport handler om de beste og umiddelbar tilfredsstillelse,
og tennis var ikke noe unntak.
På det tidspunktet var amerikansk tennis utdatert.
Tennistjenestemenn sier at USAs beste blir eldre.
Og mange rundt herretennisen er bekymret for dens fremtid.
Så der kommer USTA inn, som følte presset
og investerte enorme ressurser på å bygge den neste amerikanske toppspilleren.
Det er endeløse krav fra sponsorer,
media og fans om det nye håpet i amerikansk tennis.
Så selv på akademinivå
var det å ha en amerikaner som kunne spille på neste nivå en handelsvare.
Men la oss være ærlige.
Da jeg så Mardy første gang, ville du ikke ha sagt at
"han er et vidunderbarn og blir i verdensklasse".
Det var delen som var klossete.
Det var delen som fikk deg til å si: "Forehanden er elendig."
Men mentaliteten hans fascinerte meg.
Mardy trakk deg bredt. Den korte ballen kom.
Han skjøt på tvers av banen, og du sa: "Jøss, langt skudd."
Så jeg dro til USTA og sa: "Jeg vil ha Mardy på Saddlebrook."
SADDLEBROOK-AKADEMIET
Saddlebrook var et stort vendepunkt.
Mange tårer.
Jeg dro på orienteringsmøte og gråt hele veien hjem…
MARDYS FORELDRE
…da vi forlot ham.
Vi likte å ha ham i huset. Plutselig er han borte.
Jeg trodde aldri han skulle dra som 15-åring.
Jeg bodde i en liten by, Vero Beach i Florida.
Så jeg husker at første gang jeg flyttet inn var en skikkelig øyeåpner.
Det var ekte proffer der.
Jim Courier trente der.
Pete Sampras trente der da.
Og jeg fikk se dem trene og føle meg som en tennisspiller.
Her i Saddlebrook
er vi eksperter på å utvikle noen av verdens beste spillere.
Pete Sampras, Martina Hingis,
Andy Roddick, Jennifer Capriati.
Den amerikanske tenniseliten.
Vi mener at mental seighet er noe av det som definerer
dem som konkurrenter.
Innenfor spillerutviklingsprogrammet skal vi utvikle fysiske evner,
følelsesmessige evner, mentale evner,
så de kan bli vellykkede proffer og lykkes i Grand Slam-turneringer og Davis Cup.
Så vi måtte få inn den mentale disiplinen tidlig.
Det var noe som aldri ville være instinktivt med et barn.
Du sto opp om morgenen.
Iblant spilte du tennis før skolen.
Jeg vet ikke hvor vanskelig skolen var, men vi spilte mye tennis.
Vi tror virkelig at øvelse gjør noe permanent,
og du må øve perfekt.
Så trente vi i treningsstudioet.
Går på skolen noen timer.
Du er tilbake på tennisbanen klokken ett.
Pang. Groundhog Day neste dag.
Og to ganger i uken gikk vi inn i et konferanserom
og så en mental seighet-video med Jim Courier og Pete Sampras.
Å oppnå mental seighet er ikke enkelt.
Men hvis du følger trinnene i denne videoen, får du ekte resultater.
I den alderen lærte jeg filosofien ved
"senk hodet. Gjør greia di uten å vise dem noen svakhet."
Det betyr ingen sutring, ingen klaging, Ingen rømningsveier.
BANETRENING SVAKT BILDE
Kan du skape en mester?
Forme dem til neste Tiger Woods eller Michael Jordan?
På Saddlebrook i Florida
bor og trener en gruppe lovende barn hjemmefra.
Men bare en håndfull av disse ungdommene vil bli proffer.
Det er brutalt nok de fysisk sterkeste og mentalt tøffestes overlevelse.
Det var ganske forbløffende å se hvor tøffe mange av disse spillerne var.
Men Andy Roddick…
…denne gutten var annerledes.
Konkurranseånden hans skilte seg fra barna du spilte mot.
Andy hadde en glød.
Veldig intens, hensynsløs på banen,
til det punktet hvor jeg ville gi etter litt.
Han ville vinne nesten for mye.
En seier, jeg har en spådom.
Hva er det?
Jeg vinner i dag.
Det er en av grunnene, om ikke hovedgrunnen, bak suksesskarrieren hans.
Andy, hva vil du oppnå i tennis?
Å bli den beste spilleren jeg kan jobbe for å være.
Hvem vil du være? Andre Agassi? Pete Sampras?
Trolig Pete Sampras og Andre Agassi.
Da Andy endte opp på akademiet, var det mye snakk om denne gutten.
Han var noe utrolig annerledes.
Folk gikk forbi på tennisbanen, alle stoppet opp og så Andy serve.
Jeg øvde med Mardy en dag.
Jeg var forbanna på trening.
TIDLIGERE BEST I VERDEN
Jeg gikk opp og gjorde en halv bevegelse.
Jeg traff den så hardt jeg kunne,
og den gikk inn, og så gjorde jeg det de neste 15 årene.
Da Andy og Mardy forlot akademiet,
var Andy på vei til å bli i verdensklasse.
BEST RANGERTE JUNIORSPILLER
Så Mardy skulle tjene Andys behov.
Roddicks foreldre visste at Andy trengte jevnaldrende å øve med.
De visste også at det var viktig for Andy
å ha venner og nyte det, og Mardy passet til det.
Han kunne holde tritt med ham, ha det gøy med ham,
men til syvende og sist var han gutten han øvde med.
Da jeg dro, var jeg 16,
og Roddick-paret var greie nok til å si: "Du kan bo hos oss."
Jeg kjente dem ikke personlig da,
men jeg flyttet inn og hadde et soverom over gangen.
Han var mer en avslappet strandtype,
og så kommer han inn i huset vårt og sier: "Hva skjer?"
Men faren min sa: "Hør her, du kan bli her. Det er et valg."
"Men hvis du er her, gjør vi det på en viss måte."
Faren min var en tøff mann, og det sier jeg på en flott måte.
Militærfyr. Ikke noe tull.
Faren hans vekket meg klokken fem om morgenen og sa:
"Mardy, på tide å strekke på seg."
Jeg sa: "Klokken fem, Roddick."
"Jeg er for trøtt." "Stå opp. På tide å strekke på seg."
Det var et så intenst nivå av trening og konkurranse.
Nå var konkurransen min over gangen.
Han spilte bedre og spiste middag med meg.
Vi konkurrerte om alt,
enten det var et videospill, basket,
jenter.
Vi var ikke bestevenner.
Vi var brødre.
Så vi kunne kjefte på hverandre, nesten slåss,
og neste dag hadde vi det kjempegøy.
Det var fint å ha talent som Mardy i nærheten.
Jeg tror det var bra for oss begge.
KOMMENDE STJERNER
Roddick-familien tok meg fra å være toppspiller i landet
til toppspiller i verden.
Nest best i landet er ikke verst.
Mardy Fish.
Da Andy og Mardy ble proffe,
var forventningen om at en amerikaner skulle være god tidlig viktig.
Den amerikanske tennisfansen var bortskjemt i mange år.
Sampras, Agassi, Courier, Connors, McEnroe.
Du gikk gjennom tiår med amerikansk dominans i tennis.
Da jeg vokste opp, opplevde jeg slutten av Connors og McEnroes generasjon.
Jeg var på US Open i 1991.
MCENROE SOM PRESIDENT
Jeg snek meg inn på stadion.
Atmosfæren var vanvittig.
Connors tok av og var en rockestjerne.
Den kvelden hadde så stor innvirkning på meg.
Den endret livet og ambisjonene mine.
Amerikansk tennis før Roddick og meg var en æra vi aldri vil se igjen.
Jeg vokste opp med å se disse gutta hele livet.
Amerikanere konkurrerer Slam etter Slam om titler.
Vi var i gullalderen.
Jeg så Chang vinne i 1989.
Jeg satt klistret til TV-en da Andre vant sin første Slam.
På niårsdagen min tok moren min meg for å se Pete vinne US Open i 1990.
Jim Courier vant fire Slam-titler i 1991-92.
Så du hadde en helt spesiell tennisæra…
…en 20-årig historie med å ha verdens beste spillere.
Nå hadde du Andy, Mardy.
Det var det folk forventet at de skulle gjøre.
Så plutselig, 17, 18 år gamle,
presset denne legendariske generasjonen meg og Mardy.
…på Pete Sampras' jetfly.
Det var et stort press fra de store mesterne
om at vi skulle føre arven videre.
Herregud. Hva er det som skjer?
Samtidig er kompisene mine seniorer på high school.
Jeg tok deg!
Så det var en veldig interessant måte å vokse opp på.
Vi følte det ansvaret.
…der borte, og slå den.
Vi kjente historien.
Vi var der. Vi fikk sett alt.
Ta vel imot kapteinen på det amerikanske Davis Cup-laget,
John McEnroe!
Andre Agassi!
Pete Sampras!
I 2003 kommer jeg til min første finale i Cincinnati,
et stort Masters Series-arrangement rett før US Open.
Store poeng, store premiepenger på spill.
Det er titusenvis av mennesker som ser på på tribunen og TV.
Jeg har akkurat fylt 21.
Denne kampen kan forandre livet mitt for alltid.
Og jeg spilte mot Andy.
Frem til nå har sammenligninger med de store amerikanske mesterne
de siste to tiårene kommet til kort.
Men Andy Roddick mot Mardy Fish i en helamerikansk finale er neste
live på ESPN2.
For fire år siden spilte vi i trenerens leilighetskompleks.
Nå spiller vi om mye prestisje i denne enorme turneringen i Cincinnati,
som vi så på i oppveksten.
Mardy Fish tilbrakte et år hos Roddick-familien
nede i Sør-Florida.
Vi har drømt om å spille mot hverandre
i en stor turnering siden vi bodde sammen.
Mardy har sett Andy Roddicks vekst,
og han sa i går: "Jeg trodde alltid at det var et tidsspørsmål
før jeg fikk gjøre det samme."
Mardy Fish har kommet ut og bevist at han kan matche Andy Roddick.
Han er ikke skremt av Roddick.
Andy kjente spillet mitt bedre enn noen spiller,
og jeg kjente Andys bedre enn noen spiller.
Så jeg brukte det til min fordel.
Jøss!
Ingen feil der.
Mot alle odds har Mardy Fish vunnet det første settet
i mesterskapskampen i Masters Series.
En av disse kampene med to tungvektere som går frem og tilbake.
Andy Roddick vinner det andre settet.
For en kamp!
Vi var så konkurranseinnstilte. Det var så mentalt tøft.
Men jeg ville ikke gi opp.
Matchball for Mardy Fish.
Plutselig har jeg matchball. "Jøss, jeg har matchball."
Det største øyeblikket i Mardy Fishs liv.
Han server. Han har tidenes raskeste serve.
Jeg lurer på hva han skal gjøre.
Sent i tredje sett var det en sjakkamp.
Mardy visste at jeg ville på hans forehandside,
for jeg har tatt den serven mot ham 1000 ganger.
"Han vil selge ut forehanden. Jeg vet det."
Han vet at min forehand er dårligere, så han vil nok serve til den.
Men han vet at jeg vet det, så han tar nok backhanden min.
Han vil definitivt ikke ta backhanden.
Vent nå litt.
Han må vite at jeg vet det.
Fleiper du?
Ikke mye fart, 138 km/t.
Rett i Mardy Fishs komfortsone.
Faen. Jeg visste at han ville kick-serve til backhanden min.
Det ville vært nummer én for meg.
Men jeg var heldig nok til å få en ny matchball.
Dette er tiden for intens konsentrasjon
og ikke la hodet ta over.
Han spretter ballen, jeg tenker: "Dette er sjansen din."
"Han vil ikke gå til backhanden min igjen,
så han må serve hardt til forehanden min."
"Men han vet at jeg vet at han visste hva jeg visste…"
"…backhanden min. Nei, han tar definitivt ikke backhanden."
"Han vil nok serve…"
Det er ikke mulig.
Kick-serve, igjen.
Og jeg overtenkte det,
jeg gikk glipp av det.
Jeg husker at han ga meg et blikk etter serven.
"Vi er kanskje de eneste som innser betydningen
av det du prøvde på der."
Jeg taper kampen syv-seks i tredje sett.
Mitt første store hjertesorgtap.
Og det gjør fortsatt vondt.
Først og fremst vil jeg gratulere Mardy.
Det er vanskelig å prøve å slå noen du liker så godt.
Det definerte den kampen.
Andy var nå den neste amerikanske toppspilleren.
Og så ble du verdens beste spiller.
ÉN UKE SENERE…
Apropos US Open, for et år siden snakket vi om Andy Roddick,
nå snakker vi om at han blir seedet,
eller vinner alt. Som ting har endret seg for Roddick.
Jeg tok ansvaret og tyngden, forventningene på alvor.
Jeg var fininnstilt.
Jeg var forberedt.
Jeg hadde øvd.
Fra å være en liten gutt som drømte i oppveksten…
det ville være noe spesielt ved å få spille i US Open.
Du jobber mot det og får en reaksjon.
Du fryser til eller går for det, den dagen fikk jeg det.
Roddick, én serve unna.
Game, set og match, Roddick.
Tre sett å elske.
Jeg tror det ikke.
Før det var jeg tennisspiller. Etter var det annerledes, mer enn tennis.
Jeg kan ikke si hvor glad jeg er for å være vert for SNL.
Andy, skriv navnet ditt her!
Ikke mer "hvordan føles det å være amerikansk tennis' fremtid"-tull.
Ikke mer.
Andys suksess er utrolig og fantastisk.
Han er vennen din og broren din, og du har heiet på ham hele livet.
Drittsekk!
Hva var spørsmålet?
Det var ikke en sjalusi mot det,
men en "kunne ønske jeg kunne ha gjort det".
Andys US Open-seier,
det var utrolig.
Endelig en amerikaner som kan vinne flere Grand Slam-titler.
Så hvorfor sprakk boblen for amerikansk tennis?
Jeg tror boblen het Federer.
Han fant en måte å vinne på hver gang.
Hver eneste gang.
Roger er verdens beste forsvars- og angrepsspiller samtidig.
Hvordan angriper du det?
Roger hadde en uovervinnelig aura rundt seg…
…der man aldri kunne puste, for han kunne snu det sånn.
Bang. Poenget er over.
Han er verdens mest populære idrettsutøver.
Han snakker 17 språk, håret ser fantastisk ut, og du svetter ikke.
Jeg er ikke sjalu på suksessen hans.
Jeg er sjalu på hvor lett han navigerer som tidenes beste.
Vi spilte i finalen i 2004 i Halle.
Roger gikk opp til seks-null, tre-null på 25 minutter.
"Utrolig", tenkte jeg.
Han vil slå meg seks-null, seks-null i en finale.
Jeg tror han følte seg dårlig for alle som hadde betalt penger for å se på,
og jeg er fremdeles overbevist
om at han forlenget kampen litt så det var seks-null, seks-tre.
Han gjorde det til en time.
Og da det ikke kunne bli verre,
i 2005,
dukket en fyr ved navn Nadal opp.
Fantastisk!
Og så i 2007, en fyr ved navn Novak Djokovic.
Du store! Fleiper du?
Og jeg sier: "Jøss."
"De tre beste spillerne noensinne i samme generasjon."
Det ble et enormt forsøk
på å slå gutta som hadde blitt spillets Mount Rushmore.
Og hele tiden med kritikk mot seg.
Men faren min ga meg hærmentaliteten hvor du tar tar det med fatning,
du reiser deg og gjør det igjen.
Jeg måtte reise meg mye.
Kongen av verden. Jeg er kongen av verden!
Når jeg ser tilbake på dette punktet i karrieren min,
hadde jeg det bra følelsesmessig og mentalt.
Jeg følte meg heldig som fikk spille profesjonell tennis.
En drøm.
Jeg dro til Asia. Til Singapore.
Jeg dro til Belgia. Jeg dro til Frankrike.
Overalt. Over hele verden.
Jeg elsket å være sammen med venner,
kunne spise og drikke det jeg ville.
Jeg tror vi skal sjekke utelivet, så vi sees i morgen.
Det var på denne tiden jeg møtte kona mi,
som jeg kaller en engel.
MARDYS KONE
Han var aldri en arrogant atlet. Han var ikke skrytende.
Han var en morsom, tullete fyr.
Han smeltet hjertet mitt.
Det var en fin tid for alle.
Å se Mardy med min kjærlighet til spillet, det var gøy. Kjempegøy!
Jeg var like forbløffet som noen.
Han er bare en vanlig fyr.
Vi pleide å si: "Hva gjør Mardy der ute på en stadionbane?"
Åpen bane. Roddick er inne.
Og der er det.
Hva er dine mål for resten av året?
Det endelige målet er å slå Andy.
Det er for bra.
Ærlig talt, bare en vanlig karriere, og jeg hadde ingen suksess.
Mange har ventet på Mardys gjennombrudd.
Han har spilt i noen år nå…
Det har vært et slit for ham…
…å prøve å være nær der Andy Roddick er.
Folk som regnes som tidenes beste,
de sier: "Vi skal rive huet av deg."
"Vi river deg i stykker. Vi skal tråkke på deg på vei til seier."
På det tidspunktet i karrieren, visste jeg ikke at Mardy ville gjøre det.
Det var ikke fordi jeg ikke ville det.
Jeg forsto det faktisk ikke. Jeg skjønte det ikke.
Jeg kan vanligvis se om noen skjønner det når de er 17, 18.
Det korrigerer aldri seg selv.
Mardy er en av de eneste jeg har sett som har skjønt det og korrigert det.
Så i 2009 var jeg i et trykkammer,
som pumper oksygen inn i kroppen din og får ting til å leges raskere,
og jeg sov der inne, tok lurer der, jeg var der hele tiden.
Og jeg hadde et aha-se meg i speilet-øyeblikk:
"Jeg er 28 år gammel, mot slutten av karrieren,
og jeg vil ikke få alt ut av karrieren som jeg kunne og burde."
Jeg ville desperat sørge for at når jeg var ferdig med å spille,
kunne jeg legge hodet på puten hver kveld og vite at jeg prøvde alt jeg klarte.
Så jeg sa til meg selv:
"La oss gjøre dette, for faen."
Jeg jobbet for USTA i litt over ti år.
Jeg husker at jeg ble oppringt av Mardy. Han ville finne ut
om han dedikerte seg 100 % som Andy…
FYSIOTERAPEUT
…ville han bli like suksessfull?
Da overtalte han meg om å flytte til LA,
bo med ham og Stacey, og se om vi kunne gjøre ham bedre.
Han satte seg med meg og treneren, Christian, og sa
at det var så mye mer han ville oppnå.
Jeg sa til Christian at det endelige målet mitt var å komme til London
og bli med i World Tour Final.
Finalene er for crème de la crème.
Bare de åtte beste spillerne blir invitert til finalene.
Målet mitt var å få Mardy i så god form som mulig.
Først var det diett, gå ned i vekt.
Jeg veide 92 kilo. Så jeg ville gå ned fem kilo.
Jeg kuttet ut alkohol, pizza, desserter, pommes frites.
Jeg sultet hver dag.
Så vi begynte å trene så hardt vi kunne
hele dagen, hver dag.
Da jeg kom tilbake på banen,
sa jeg til treneren min: "Gi meg en racket."
"Sett en ball på denne siden, den neste på den andre siden,
den neste der", og la oss gjøre det i timevis.
Hvis du ville slå Roger, Rafa og Novak,
må du ha en fotballspillers beinstyrke,
en maratonløpers lunger,
og på toppen av det et utrolig fokusnivå.
Så vi gjorde dynamiske oppvarmingsøvelser, bevegelsestrening, medisinballkasting,
side til side, crosstraining, "selvmordsløping".
Nå kommer jeg i form. Jeg blir ikke sliten.
Jeg kan trene i timevis.
Jeg kan løpe for alltid,
det blir som en religion, livsstil.
"Jeg skal spille to sett mot deg, to mot deg."
"I ettermiddag skal jeg spille to sett mot deg. Igjen og igjen."
Ta is på alt, og gjenta i morgen.
Det var ekstremt, på godt og vondt, men det var sånn med alt.
Å legge seg klokka 19.30 og aldri treffe venner.
Det ble ikke tid til mye annet.
Fra da av hadde hver eneste avgjørelse jeg tok
med karrieren min å gjøre.
Jeg var besatt.
Det slutter aldri. Jeg kan ikke bli i for god form.
Plutselig gikk to og en halv måned,
jeg gikk på vekten og veide meg.
Syttiåtte kilo. Jeg hadde gått ned 14 kilo.
Så han ble til et ordentlig beist.
Nå starter sesongen.
Jeg vet fortsatt ikke hvorfor jeg kom til denne konklusjonen,
men jeg bestemte meg for å dra til Newport.
En kjempeliten turnering
i denne vakre lille byen i New England.
Jeg sa til meg selv at jeg måtte vinne turneringen.
"Jeg må vinne."
KVARTFINALER RANGERING I VERDEN: 123
Jeg kom til kvartfinalen og møtte en kompis, Frank Dancevic.
Mardy Fish, 14 kilo lettere. Litt sprøtt å se på nært hold, Jimmy.
Og jeg taper første sett raskt.
Og der er det. Første sett til den unge belgieren.
Det er vanskelig å vite hva Fish tenker.
"Faen, denne fyren vil slå meg."
Alle ofrene jeg har gjort, jeg hadde endret livet mitt.
"Jeg må vinne kampen."
Om jeg ikke gjorde noe for å stoppe denne fyren,
da vet jeg ikke.
Skjer det? Vil jeg endre karrieren min?
Så vi kommer til vekslingen.
Jeg husker at jeg gikk til ham
og ut av det blå…
"Du kan ikke slå meg, for faen. Ingen sjanse."
"Jeg skal slå deg. Jeg kommer tilbake for å vinne. Du kan ikke slå meg."
Og Frank sa: "Hva? Hva skjer? " Dommeren sa: "Mardy, ro deg ned."
Mardy!
Og jeg kunne ikke tro det, men det fikk ham ut av rytmen hans.
Og Mardy Fish…
Endelig kommer Mardy Fish brølende tilbake.
Stor kick-serve. Åpen bane. Der.
Mardy Fish.
Utrolig siste poeng.
Treningen seiret her, og jeg har jobbet hardt.
Christian og jeg har jobbet hardt.
Jeg vant turneringen.
Der er han, vår mester, Mardy Fish.
Gratulerer!
Jeg gjorde det som måtte til for å vinne.
Jeg mistet et vennskap, men jeg måtte gjøre det.
Denne kampen var vendepunktet som endret livet mitt.
Ja. Endret livet mitt.
2010 ATLANTA-FINALE UKEN ETTER
Fantastisk skudd av Fish.
Det er så bra.
Matchball.
Og Mardy Fish vinner i Newport og Atlanta.
To turneringer på rad.
RANGERING: 49
Jøss. Mardy har begynt å vinne kamp etter kamp.
For et poeng av Fish!
Ti kamper på rad nå for Mardy Fish.
Den nye Mardy dukker opp, og plutselig
har han halvparten av ansiktet han pleide å ha.
Han vant kampene hver uke.
Du lener deg tilbake og sier: "Hæ."
-Fish kom dit! -Jøss!
Han skrudde på en bryter, og han ble superaggressiv, superfokusert,
bare superintens.
Det er i verdensklasse.
Konsekvent, uke etter uke, semifinaler og finaler i turneringer.
Snart kom det til nivået der jeg skulle møte tidenes beste spillere.
Mardy Fish og Andy Murray gjør seg klare til å spille.
RANGERING: FIRE
Det er så bra!
Mardy Fish slår Andy Murray.
Jeg tok selvtilliten fra å vinne, og den skjøt meg framover.
RANGERING: TO
Han vil møte en av tidenes beste.
Jøss.
Rafael Nadal sliter ikke med varmen, men med Mardy Fish.
Likte du det?
Fish fortsetter å straffe Nadal.
Og det gir Mardy trippel matchball.
Ja!
Mardy Fish har beseiret Rafael Nadal for første gang i karrieren.
For en bra innsats.
RANGERING: 16
Han fikk stående ovasjon. Alle er så glade for Mardy Fish.
Jeg er på topp 20 i verden.
Hvis jeg kunne vinne et par kamper, kunne jeg være med i World Tour Final.
Hva betyr det å kvalifisere seg til London?
Mye. Det er rundt 100 i begynnelsen av året
med ambisjoner om å komme til London på slutten av året,
og jeg hører at alt som har med World Tour Finals å gjøre er utrolig,
og jeg vil gjerne oppleve det selv.
Men så møtte jeg Andy.
RANGERING: NI
Og jeg hadde tapt mot Andy ni ganger på rad.
Og for en kamp vi har i kveld
med Andy Roddick mot Mardy Fish, hans gode venn.
Fish har tapt ni ganger på rad mot Roddick.
Da vi spilte mot hverandre, ville jeg gjøre det fysisk, ekkelt.
Jeg ville dra han inn i rennesteinen.
Han var aldri klar for det.
Jeg tror Roddick fortsatt er litt tøffere mentalt.
Jeg hadde tapt mye mot ham fordi han er så mentalt tøff,
og han slo meg alltid på det fysiske.
Men nå hadde jeg en ny kropp som kunne jobbe hardere enn ham.
Plutselig inviterer han til ti-, 15-, 20-slagvekslinger.
Han var villig til å bli skitten.
Hvordan forklarer du den?
Og det gir Mardy trippel matchball.
Mardy Fish slår Andy Roddick.
Ingen slår Mardy Fish ti ganger på rad.
Mardy kom hit rett fra banen.
Gratulerer. Å hoppe over pommes fritesen var verdt det.
Det var det.
Dette er en av de beste seirene mine.
Mardy gjorde det Andy alltid fryktet Mardy kunne gjøre,
så skjedde det, to ganger.
Seirende.
For andre gang.
Jeg tenker:
"Kanskje jeg ikke er best lenger."
Kanskje ti år senere enn vi begge forventet,
men han følte nok at han gikk til sitt rettmessige sted som beste amerikaner.
For de som ikke er tennisfans, er dette Mardy Fish.
Han er den best rangerte tennisspilleren i USA.
Du blir 30 år gammel. Nå er du den beste amerikanske spilleren.
Hva tok så lang tid?
"Herregud. Jeg er nummer én i hele landet. "
-Mardy! -Fish!
Jeg visste det. Han kan være en av de beste.
Så ble han nummer syv i verden, jeg sa: "Å, herregud."
Ja! Pang, det er vår Mardy.
Rangeringen min gikk opp.
Jeg avsluttet året på en karrieretopp, syv i verden.
RANGERING: SYV
Så jeg sa til treneren og kona mi:
"Pakk sakene deres. London kaller."
Da jeg ble kvalifisert, ringte Jim Courier meg,
han var nr. én i verden og vant fire Grand Slam-titler.
Han var Davis Cup-kapteinen vår. Han sa: "Hva gjør du?"
Jeg sa: "Ingenting. Jeg er på badet."
Jeg tok det ikke opp.
Og han sier:
"Se deg i speilet."
"Det er en fyr som er topp ti i verden." Jeg sa: "Visst pokker."
Mardy Fish!
Det er et helt spesielt arrangement.
Bare utrolige tennisspillere.
Federer. Nadal.
Djokovic.
Murray.
Fish.
Stemmer det virkelig?
Og av en eller annen grunn føltes det riktig.
Det er en grunn til at alle er her.
Vi har hatt gode resultater gjennom året, og jeg er den eneste ikke-europeeren her.
Det var validering.
Det var lettelse. Det var begeistring.
Det var alt vi hadde jobbet mot.
Du forventer ikke at barnet ditt skal gjøre så sprø ting.
Mardy er der ute.
Han er i klubben.
Jeg tapte en jevn kamp mot kongen, Roger Federer.
Men jeg brydde meg ikke.
Minnene om å være en av de åtte karene,
et av mitt livs mest spesielle øyeblikk.
Det var øyeblikkene der jeg kunne se tilbake og si at det var verdt det.
Hva er det viktigste du tar fra i år?
At det er mulig å være her og spille, å vite at jeg kan klare det.
Det gir deg tro på at du kan gjenta det,
så jeg håper at det ikke går tilbake etter at jeg fyller 30.
Å være den beste amerikaneren er utrolig.
En drøm som blir virkelig.
Men det er mye press rundt det.
Jo høyere innsats, jo vanskeligere blir det, jo mer ansvar.
Du blir så investert i det at det gjør vondt når du ikke vinner.
Og den psykologiske delen er brutal.
I ditt livs tøffeste øyeblikk er du der ute alene,
alene på en øy,
et grusomt sted å være,
du kan ikke vise det, men du føler vanvittige følelser.
Og den stygge delen er at det begynner i ung alder.
Tolv år gammel sier du: "Han er myk."
Du vil ikke ha det ryktet.
Så ryktet mitt var at jeg var ganske tøff.
Men jeg forfalsket det bra. Jeg var kjempeusikker.
Forferdelig å være rundt under Grand Slam.
Jeg har vanskelig for å spise en bestemt sportsbar nå,
for den gjør meg nervøs, for det er det jeg forbinder den med,
og jeg kan ikke svelge den.
Vi skal ta et bilde av dette.
Og action!
-Kutt. -Kutt.
I 2012 fikk jeg plutselig noen nye muligheter,
ikke bare til å spille nye turneringer,
men lønnen for opptredener var noe annet.
Så vi bestemte oss for å fylle timeplanen tidlig.
Jeg startet året med å dra til Australia…
…og tapte i første runde.
Et skuffende resultat for Mardy Fish.
Så drar jeg tilbake til LA i ca. seks dager.
Jeg flyr til Sveits for Davis Cup.
Tilbake i fire dager.
Kroppen din sier: "Hva faen? Jeg må jo sove."
Og så tilbake til Marseille. Tap, første runde i Marseille.
Jeg vet ikke hva som skjer med Mardy. Ikke på samme nivå.
Flyr til Dubai.
Dubai, jeg begynte å ta sovepiller på grunn av tidssonene,
men jeg tapte i andre runde i Dubai.
Han er topp ti i verden. Mardy burde vinne.
Nå begynner stresset å øke. Presset begynner å øke.
Hva skjer med amerikansk herretennis?
Vi gjør det åpenbart ikke så bra nå.
Mardy, det er stort for ham å nå topp ti,
men vi må få bedre utøvere. Vi må få sultne spillere.
Tro meg, vi lurer på det samme.
Alle forhåpningene og all kritikken fra tidligere amerikanske enere
ble rettet mot Mardy.
Fish i et stort hull.
-Fish sliter… -Fish har fortsatt problemer…
Veldig skuffende av Mardy Fish.
Lurer du på hvorfor du er på topp ti?
Jeg vant mange kamper i fjor.
Jeg nådde ikke åttende eller niende plass på en uke.
Mardy ville vinne en Slam og bevise at amerikansk tennis var bra.
Jeg gjorde alt jeg kunne for å være 100 % perfekt.
Ingen alkohol.
Hold deg disiplinert. Sørg for at du spiser riktig hver dag.
Det føles som om det aldri tar slutt. Det fortsetter bare.
Han var fiksert på noe.
Han ble en annen person.
Det er nesten som om noe røk.
Jeg vet ikke om han snakket med deg om første gang i Miami.
Så vi kom til Miami, og ting virket feil.
Ikke tennisen nødvendigvis,
men sinnet mitt.
Enda en bom fra Mardy.
Mardy Fish kan ikke spille mye verre enn det.
Jeg husker at jeg gikk av banen.
Det var en TV i garderoben.
Det var ESPN med Patrick McEnroe, Davis Cup-kapteinen min.
Og jeg hørte da jeg gikk inn…
Mardy Fish… Det er ingen annen måte å si det på.
Bare en elendig prestasjon.
Jeg sier: "For det første er det en elendig mening."
Og han begynte å tenke på det igjen og igjen.
…elendig prestasjon…
"Og for det andre, hvorfor si det? Du er vennen min,
Davis Cup-kapteinen min. Vi har vært gjennom mange kamper sammen."
Det ble bare større.
Og på nasjonal TV. Så jeg hørte det, og det traff meg hardt.
-Det var noe han ikke kunne kontrollere. -Han har halvveis rett.
"Kanskje han ikke er den eneste som sier sånt."
…elendig prestasjon…
Det tynget meg veldig.
Den natten våknet jeg klokken tre, og hjertet mitt hamret.
"Faen, har jeg hjerteinfarkt?" Jeg kan ikke stoppe det.
Jeg tror ærlig talt jeg skal dø.
Så jeg ringer Christian. Han svarer ikke første gang.
Ringer ham igjen. Ingen svar. Tredje gang. Konstant.
Mardy vekket meg. Han var livredd. Jeg var også redd.
Så vi måtte ringe ambulansen og dra til sykehuset.
De satte meg på EKG.
Pulsen er på 240.
Jeg har aldri sett den over 192.
Legene sjekket meg og sa: "Vi tror vi vet hva det er."
"Det kalles takykardi."
Det er elektrisitet rundt hjertet.
Når det ikke fungerer, skyter det ut ukontrollert.
Det er en liten prosedyre du kan gjøre som kalles ablasjon.
De bedøver deg i timevis.
De går gjennom lysken og opp til hjertet ditt.
Det var vellykket.
Jeg fikk en full sjekk.
Jeg var 100 % frisk.
De fant ut hvor problemet kom fra, og de fikset problemet.
Men det viste seg at det var noe større under.
Etter inngrepet var første gang jeg følte
disse ubehagelige tankene.
Jeg visste ikke hva de var eller hvorfor.
Jeg hadde aldri vært rundt noen med psykiske problemer.
Jeg visste ikke hvor jeg skulle gå med det.
Og ingen visste hva jeg gikk gjennom,
for jeg hadde trent meg selv til å ikke vise svakhet.
Og det var noe jeg var stolt av.
Men frem mot US Open
kom tankene mer og mer.
Hver tredje dag til hver andre dag til hver dag til hver time.
Men å fortelle andre om det var å vise svakhet…
…og jeg visste ikke hvordan jeg skulle takle det.
Så jeg holdt det alltid inne.
US Open i 2012 er en rar turnering.
"Jeg klarer ikke et år til, det er tungt."
"Jeg kan ikke forberede meg fysisk og mentalt igjen."
Så jeg forlot en karriere.
Greit, takk til alle for at dere kom.
Jeg skal fatte meg i korthet.
Jeg har bestemt at dette blir min siste turnering.
Du er 30, og 30 er ikke så gammelt. Federer er jo 31.
På en måte pensjonerer du deg tidlig?
Bra. Jeg ville ikke gå gjennom pressekonferansen
uten en direkte sammenligning med Roger, så takk.
Helt ærlig, de gutta har blitt veldig gode, og jeg vet ikke om…
…med svekket helse, om jeg kan gjøre det jeg vil nå.
Jeg ser tilbake på turneringen med litt skyldfølelse, for jeg tar en seiersrunde
uten at jeg vet dybden i hva Mardy gjennomgår.
Jeg vet ikke om jeg forsto helt hva som skjedde.
Da vi kom til New York, hadde tankene mine fortært meg helt
hele dagen hver dag.
Og så pensjonerte Andy seg.
Er du overrasket over at han sier det under Open?
Tok det deg på senga?
Ja. Vi har alle tvil,
og jeg innså aldri
nøyaktig hvor mye press han alltid har vært under i en turnering som denne
til i fjor da jeg ble beste amerikaner,
og han håndterte det utrolig bra uten å si hvor ille det er.
Kanskje det siste poenget i Andy Roddicks karriere.
Game, set og match, del Potro.
Andy, det er øyeblikket ditt.
Det er mikrofonen din.
Å, jøss.
Siden jeg var barn,
har jeg dratt til turneringen, og jeg har følt meg heldig
bare for å sitte der dere sitter i dag
og se dette spillet, se mestrene som har kommet og gått,
og jeg har elsket hvert minutt, og…
Takk for alt. Jeg elsker dere, og takk.
I tredje runde ga de meg en nattkamp på Arthur Ashe stadion,
de ga bare toppgutta nattkamper.
Og det er ikke fordi jeg spiller mot Federer, Roddick eller Nadal.
Men på grunn av meg.
Det året var folk oppspilt for Mardy.
Det er årevis siden en amerikaner har vunnet herresingletittelen.
Er det noen menn som kan ta tittelen i år?
Mardy Fish har vært med en stund, men han spiller bra tennis
og er klar for å vinne US Open.
Hvis du er en fan av amerikansk tennis, hei på Mardy Fish.
Mardy Fish. Ja, han er den siste som gjenstår!
Alle TV-trailerne som er satt opp,
USA så på, verden så på.
Jim, det er natt på American Open, amerikanske spillere elsker natten.
Vi har sett så mye drama gjennom årenes løp,
så mye elektrisitet i disse øyeblikkene.
Fish har jobbet hardt for å komme til disse øyeblikkene.
Han har sett kompisen Roddick ha så mange slike øyeblikk,
og nå skrur han opp energien. Nå skjer det.
Mine damer og herrer, ønsk spillerne velkommen.
Mardy Fish og Gilles Simon.
Kom igjen, Mardy! Kom igjen!
Kom igjen, Mardy!
Faen!
Det var en veldig stressende, emosjonell berg-og-dalbane-kamp.
En av kampene der du er i helspenn.
Men jeg spiller bra.
Jeg har ingen av tankene på banen.
Det er mitt trygge sted.
Kom igjen, Mardy!
Det var første gang jeg trodde jeg kunne vinne denne Grand Slam-turneringen.
Kom igjen, Mardy!
Jeg vinner til slutt tredje sett i en tie-break,
og jeg setter meg under vekslingen,
og jeg roer meg ned litt.
Og av en eller annen grunn ser jeg på klokka.
Det står 1.15.
"Å, det er så sent."
"Vi er bare i fjerde sett. Dette vil ta evigheter."
Jeg får ikke lagt meg før fire, og bare om jeg vinner settet."
Og så plutselig,
helt ut av det blå,
pang!
"Å, nei."
Dette er første gang dette skjer på banen.
Bare hele tyngden av stresset kom inn.
"Kroppen min føles ikke…" "Blir jeg syk?"
"Helsen min vil…" "Bør dra til sykehuset…"
"Hjerteinfarkt?" "Spiste jeg for mye?" "Spiste jeg for lite?"
Tanker uten stans. Jeg kan ikke stoppe dette.
Titusenvis av mennesker ser på på tribunen og TV.
Det var ingen steder å dra, ingen gjemmesteder.
Mardy!
Jeg var plutselig
helt alene.
Mitt eneste trygge sted var tatt nå.
Men du kan ikke vise det innerst inne.
Mental seighet er 100 % kampinnsats.
Ingen sutring, ingen klaging, ingen rømningsveier.
Jeg må fortsette å spille.
Jeg så på Christian, begge visste at noe var galt, han var ikke seg selv.
Jeg husker ikke noe av resten av kampen.
"Spiste jeg for mye?" "Spiste jeg for lite?"
Noe som er forbløffende.
"Spiste jeg for mye?"
"Har jeg hjerteinfarkt?"
Og jeg er overrasket over at de siste kampene gikk som de gjorde.
Game, Fish.
For jeg var i en annen sone, på en annen planet.
Game, set og match, Fish.
Seks-en, fem-syv, syv-seks, seks-tre.
Justin Gimelstob var sidelinjereporter. Alt jeg husker å si var "skynd deg."
Roger Federer er neste.
Hva vil du gjøre for å slå ham?
Jeg aner ærlig talt ikke nå.
Mye mer enn jeg gjorde i dag.
Men vi skal prøve å hvile så godt vi kan og se hva vi kan gjøre.
Mardy, tusen takk. Godt jobbet.
FJERDE RUNDE, FISH VS. FEDERER
Å møte Roger i US Open
på Center Court for å nå kvartfinalen
er det USAs beste spiller gjør.
Noe han hadde jobbet mot hele livet,
å få muligheten til å spille. En tennisspillers drøm.
Det er Labour Day på US Open,
og her i New York er det en dag da mestere vil jobbe hardt.
Roger Federer mot amerikanske Mardy Fish, og vi er tilbake på CBS etter pausen.
Jeg våkner neste dag og tenker: "Hvordan skal jeg gjennomføre det?"
Prøver desperat å finne en måte å slutte å ha disse tankene på.
Det kom frem at han kjempet med tanker som forstyrret ham.
Han var redd.
Og der er han.
Nummer én i verden, Roger Federer, ankommer kampen
mot det amerikanske håpet Mardy Fish.
Det var vanskelig for meg å vite at vennen min gjennomgikk dette,
så jeg delte vanskelighetene jeg hadde i livet mitt med ham.
Og
jeg husker at Christian sa…
Jeg hadde depresjon, angstproblemer selv, og jeg tok medisiner,
og det kan være til hjelp for ham.
Jeg ga ham en klem og forsikret ham om at alt ville gå bra.
Kona mi og jeg kjører til Arthur Ashe stadion.
Tankene begynner å strømme tilbake.
Jeg var bare redd for hans velvære.
Øynene hans var fylt av tårer, og jeg husker at jeg tok hånden hans og sa:
"Du må ikke spille."
"Hva mener du med det?"
"Jeg må spille."
Jeg hadde fysisk, mentalt
og følelsesmessig trent hele livet mitt på det øyeblikket.
Tanken på å trekke seg var uhørt.
Jeg begynte å tenke et øyeblikk:
"Vent litt. Jeg må ikke spille. "
Vi satt og ventet på å gå inn.
Vi fikk en melding fra Stacey om at de kom, men noe skjedde,
og så husker jeg at Justin Gimelstob sa:
"Hvis Mardy ikke spiller denne kampen, vil CBS drepe noen."
Og jeg husker at jeg tenkte: "Herregud".
"Hva har skjedd her?"
Folkens, vi får offisielt beskjed om at Federer-Fish-kampen ikke vil skje.
Mardy Fish har trukket seg.
Vi kom til banen og sa til USTA at jeg ikke skulle spille denne kampen.
Og jeg brøt sammen rett foran alle.
Tennis hadde blitt tatt helt vekk fra meg,
og alt kom ut der.
Fish, som skulle møte Federer, trakk seg på grunn av helseproblemer…
Hvordan når det punktet hvor han må trekke seg
fra en sjanse til å nå kvartfinalen?
Det er symbolsk at han spiller en av sine største kamper mot tidenes beste spiller,
der forventningene bør være lave, men han kunne ikke gå på banen engang.
Jeg husker at jeg så ham i øynene. Det var ikke en tennisspiller.
Dette var ikke prestasjonsangst.
Dette var ikke å miste fatningen.
Dette var noe som var
galt.
Livet mitt på den tiden var et levende helvete.
Jeg hadde det så vondt mentalt.
Jeg vil bare krølle meg sammen i et mørkt rom
og ikke se verden.
Jeg satt i huset i månedsvis
uten å dra.
Han hadde skikkelige panikkanfall,
han kom seg ikke ut av senga.
Han var så langt borte.
Det var nifst hvor dårlig han var.
Hva skjer her? Du vet.
Glem tennisen.
Kan gutten bli bedre?
Kan han leve resten av livet sitt?
Det var hjerteskjærende å se denne siden av Mardy
som jeg aldri hadde sett før,
og vi visste bare ikke om han ville bli sitt vanlige jeg igjen.
Det var en skummel mulighet og et spørsmål.
Familien hans spurte meg: "Vil det gå bra?"
Jeg sa: "Ja."
Og jeg lukker døra og sier "pokker".
Vi visste ikke om vi måtte få ham på sykehus.
Så jeg sa jeg skulle gå ut og se hva jeg kunne gjøre.
Han kunne ikke snakke.
Så vi kastet ball, for det var noe han gjorde som barn.
Ga ham trøst.
Og vi var bekymret for ham på det stadiet.
Jeg begynte å tenke på de verste tingene
og trengte profesjonell hjelp.
Til slutt fant vi faktisk en barnepsykolog.
Første gang jeg traff ham, sa han: "Du har en alvorlig angstlidelse."
"Utrolig alvorlig."
Jeg traff ham hver dag, syv dager i uken.
Han skrev ut medisiner, vi mediterte,
han snakket meg gjennom hvordan forandre tankemønsteret mitt
når den gikk til mørke steder.
Det viste seg at den høye pulsen var et symptom på angsten hans.
Når han ble engstelig nok, slo hjertet hans fort i det området.
Det gjorde ham litt nervøs, og så gikk han opp litt mer,
det oppfylte seg selv.
Hvordan kan jeg ta det jeg har lært i tennis, i den mentale delen av spillet,
se om det kan hjelpe meg?
Og det viser seg at mange ting jeg trodde var like, nesten var det motsatte.
Å snakke om det jeg slet med fikk meg til å føle meg bedre.
Å snakke om det til legene, kona mi, familie, venner,
det hjalp meg etter hvert,
så ironisk nok å vise svakhet og frykt,
slippe folk inn,
det var en stor…
en stor del av comebacket mitt.
Da jeg pensjonerte meg, var jeg en skygge av den beste versjonen av meg selv
på tennisbanen.
Da Mardy sluttet,
var han etter min mening den beste versjonen av seg selv.
Det må være tortur,
men jeg tror jeg var den beste versjonen av meg selv som en venn
da jeg ikke spilte lenger.
Jeg liker ikke å snakke i telefonen.
Men jeg og Mardy ringte hverandre ukentlig og snakket i 20 minutter.
Jeg liker å kaste ut agn.
"Du kan fortsatt spille. Du kan sikkert fortsatt gjøre det. "
Han ville ikke. "Jeg vil ikke spille. Ikke i nærheten." Det var samtalen i et par år.
Så endret det seg litt.
Andy var allerede pensjonert,
men han sa: "Ville det ikke vært kult å spille double en gang til?"
"Ja, la oss gjøre det."
Så vi spilte double i Atlanta.
"Hvis du gjør dette, kommer jeg også."
"Om du driter deg ut, blir jeg med."
"La oss hoppe uti det sammen."
Om et par uker kommer du tilbake på banen.
-Ja. -Med Mardy Fish.
-Ja. Mardy er… -Barndomsvenn, som du sier.
Barndomsvenn. Han var… er fortsatt en stor spiller.
Vi fikk aldri sjansen til å spille en siste gang.
Han vil prøve å få det til, jeg er stolt av at han prøver å komme tilbake.
Det var en kompleks relasjon lenge.
Den var konkurranseorientert, og det var ego, og…
Jeg var nok verre enn ham, men
du vet…
Han har vært grei nok til å få meg tilbake hit,
og det har vært et mål for oss å prøve å spille en gang til sammen.
Det var så gøy.
Vi hadde det kjempegøy.
Det var som en tennisversjon av å ta en øl sammen.
Jeg husker at jeg sa: "Så kult dette er."
Vi gikk gjennom livets opplevelser sammen.
Vi spilte mot hverandre da vi var 12.
Vi trente i det leilighetskomplekset, pappa vekket oss på latterlige tider.
På et tidspunkt var vi begge topp ti i verden.
Til syvende og sist den største spilleren i vårt yrke i landet vårt.
Og vi vant en runde,
noe som var…
det var århundrets mest uventede resultat.
Heldigvis var jeg ferdig igjen da vi tapte.
Men han hadde en kul sommer i 2015.
Denne videoen handler om mental seighet.
Innerst inne tæret det på meg at jeg aldri kunne komme tilbake til US Open.
Det handlet ikke om å vinne.
Jeg brydde meg ikke om den delen.
Jeg hadde et annet mål.
Å dra tilbake og erobre demonene
som tok alt fra meg og forandret livet mitt for alltid.
Men jeg hadde ikke stått frem med problemene med psykisk helse.
Så jeg tenkte at det var en perfekt tid for å fortelle historien min.
Det var en familiediskusjon rundt om han skulle stå frem med det.
Folk var usikre på hvordan det ville påvirke karrieren hans.
Det var en debatt om han skulle gjøre det.
Mardy ville det. Jeg trodde det ville være bra for ham.
Noen andre hadde frarådet ham å gjøre det.
Du
avslører svakheten din, og en svakhet er ikke…
Ikke bra for en atlet.
Jeg elsker sport.
Jeg har elsket sport hele livet. Da jeg gjennomgikk hele prosessen,
hadde jeg ingen suksesshistorie jeg kunne finne
der en idrettsutøver i verdensklasse hadde psykiske problemer
og kom tilbake på høyeste nivå.
Så jeg skrev en historie som skulle slippes den første dagen av US Open.
"MARDY FISH SLITER MED ANGST"
"FÅ COMEBACK ER LIKE GRIPENDE SOM MARDYS" "FISH FJERNER STIGMA RUNDT PSYKISK HELSE"
Jeg slet med angst
de siste tre årene, så det er derfor jeg ikke har vært tilbake.
Og når du ikke kan kontrollere det, er det ganske vanskelig.
Jeg ville at folk skulle forstå
at jeg slo stigmaet ved "skjerp deg".
Det er veldig viktig, for det er ikke så enkelt.
Jeg er usikker på om to måneder senere,
eller kanskje enda mindre, hvis jeg ikke fikk hjelp,
hvis jeg ikke fikk medisinen,
hvis jeg ikke hadde noen med meg hele tiden,
jeg vet ikke om jeg ville vært her.
Det hjelper meg å være åpen og snakke om det.
Jeg har snakket med noen spillere privat,
og kanskje de ikke er komfortable med å snakke foran kameraer,
men jeg har komme til punktet hvor jeg vil dele historien min for å hjelpe.
Tusen takk, Mardy.
Mine damer og herrer,
ta imot Mardy Fish!
Mardy!
Da Mardy kom ut med historien sin
og vi leste den selv,
var jeg stolt av ham.
Hvordan blir arven etter ham?
Lenge kjente folk til Mardy Fish,
men han ble alltid overgått av Andy Roddick.
Jeg synes at det at han er så åpen om psykisk helse, som er tabu i sport,
er noe som definerer Mardy Fish.
Han fikk mange takk fra andre spillere.
Nåværende spillere, tidligere spillere,
var alle veldig takknemlige
for at han hadde mot til å komme ut og snakke om problemene sine slik.
Og å kunne hjelpe ham med det…
…betydde mye.
Mine damer og herrer,
Mardy Fish!
Gi ham en applaus, New York!
Si: "Ha det, tennis."
Ha det, tennis!
FEM ÅR SENERE…
USA har hatt Davis Cup i 120 år.
De har vunnet 32 titler.
De har nettopp utnevnt sin 41. kaptein.
Mardy Fish er ny kaptein på Team USA.
MADRID, SPANIA
Sjefen i USTA ringte meg og sa:
"Vi har bestemt å tilby deg posisjonen som Davis Cup-kaptein."
Jeg glemmer aldri de ordene.
Jeg ble bedt om å ikke si det til noen.
Han ringte meg og sa:
"Du snakker nå med den nye US Davis Cup-kapteinen."
"Jøss!"
Han ringte og sa:
"Du må kalle meg kaptein fra nå av."
"Du vet, Mardy, hold kjeft, du er fortsatt Mardy Fish."
Mardy ringte og sa at han ville samle det gamle bandet
og se om vi kunne gjøre det en gang til, og jeg sa "absolutt".
Davis Cup er vår store lagkonkurranse.
Det er som VM i fotball.
Kapteinen velger og leder laget,
den perfekte måten for meg å hjelpe amerikansk tennis' fremtid på.
Med Mardy som 41. kaptein,
det er et bra erklæring ikke bare for Mardy,
men for psykisk helse i amerikansk tennis.
På mange måter tror jeg Mardys mentale seighet
er enda mer imponerende.
Hans evne til å bearbeide ting, så kommunisere dem
og ikke være redd for å konfrontere demonene sine,
vil bli en viktig del av hvorfor han blir en god trener og kaptein.
Jeg tror han blir best på jobben, og han burde ha jobben,
men å kjempe til punktet der du ikke bryr deg om å bli dømt lenger
er delen jeg er mest stolt av.
Jeg er glad Mardy kom til punktet
der han kunne avgjøre at risikoen var verdt belønningen.
Jeg vil alltid måtte håndtere psykisk helse på et vis.
Jeg pleide å si til legene mine: "Jeg gleder meg til det går bort."
"Jeg hater å si det, men dette vil alltid være en del av livet ditt."
Og fortsatt, seks, syv, åtte år senere,
det er fortsatt
en daglig kamp,
men jeg vinner hver dag.
Tekst: Knut Normann