Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Den här filmen handlar om mental styrka.
Det är inte enkelt att bli mentalt stark,
men om du följer de här stegen, så kommer du att se resultat.
Steg ett: Total kämpaglöd.
Inget gnäll, inga klagomål, inga undanflykter.
Om ett par timmar spelar jag min karriärs viktigaste match.
Mitt livs viktigaste match.
Jag låg i fosterställning
och försökte desperat att tänka på annat.
Jag spelar mot tidernas bästa spelare…
…om en kvartsfinal i US Open.
Inget gnäll, inga klagomål, inga undanflykter.
Den här matchen hade jag tränat fysiskt och mentalt inför hela mitt liv.
Jag sitter i bilen på väg mot stadion, och tankarna bara snurrar.
Och plötsligt säger det "pang"!
Tankarna tar över helt.
De blir bara fler och fler.
Det går i nonstop.
Och pulsen rusar.
Jag tar djupa andetag.
Jag googlar på "ångestsyndrom", "panikångest" och "psykisk hälsa".
Jag lyssnar på YouTube om hur man hanterar och motverkar det.
"Hur ska jag klara av det här?"
Jag blev desperat. Jag visste inte vad jag skulle göra.
EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Intresset för tennis verkar minska, men det försöker en del ändra på.
Amerikanska tennisförbundet introducerar ett landsomfattande program
i syfte att stötta talangfulla spelare på regionala tenniscenter.
Vi öppnar ett nationellt träningscenter…
USTA:S ORDFÖRANDE
…och ger stipendier till unga spelare i syfte att fostra fler stjärnor.
På kartan här ser man alla träningscenter runt om i USA.
De bästa 1 000 barnen går vidare,
men inte de andra 500.
Därefter går 200 vidare, och resten är ute.
Till slut är det tio kvar, och en av dem måste bli allra bäst.
"USTA FOSTRAR MORGONDAGENS STJÄRNOR"
"DET STORA EXPERIMENTET I AMERIKANSK TENNIS"
I USA handlar sport om att vara bäst och om snabb belöning.
Det var likadant inom tennisen.
På den tiden dalade tennisens popularitet.
USA:s tennisstjärnor börjar bli till åren kommen.
Många är oroliga över framtiden för tennisherrarna.
USTA kände sig oerhört pressade.
De la stora resurser på att fostra USA:s nästa tennisstjärna.
Såväl sponsorer som media och fansen kräver ett nytt tennishopp.
Redan på skoltiden var en lovande spelare en handelsvara.
Men jag ska vara ärlig.
När jag först såg Mardy spela, var det inget som sa mig:
"Han här är i världsklass."
Dels var han plattfotad, dels var hans forehand ganska dålig.
Men hans hjärna fascinerade mig.
När han fick en kort boll,
kunde han slå en crossboll som verkligen imponerade på en.
Så jag sa till USTA: "Jag vill ha Mardy på Saddlebrook."
Saddlebrook blev en vändpunkt.
Tårarna rann.
Jag följde med den första skoldagen och grät hela vägen hem utan honom.
Vi tyckte om att ha honom hemma, men plötsligt var han borta.
Jag trodde inte att han skulle flytta som 15-åring.
Jag bodde i småstaden Vero Beach i Florida.
Därför var flytten dit omvälvande för mig.
De var proffs där.
Jim Courier tränade där.
Pete Sampras också.
Jag såg dem träna och kände mig som en tennisspelare.
Här på Saddlebrook är vi experter på att fostra världens bästa spelare.
Pete Sampras, Martina Hingis, Andy Roddick, Jennifer Capriati.
USA:s tenniselit.
Vi anser att deras mentala styrka är det som definierar dem som spelare.
I det här programmet arbetar vi med att utveckla deras fysiska förmåga
och deras mentala styrka,
för att de ska kunna bli proffs och prestera bra i olika turneringar.
Det var viktigt att tidigt hitta den mentala disciplinen.
Det är en instinkt som inte finns hos barn.
Man klev upp tidigt.
Ibland tränade man före skolan.
Jag vet inte om studierna var så svåra, men vi spelade mycket tennis.
Övning ger färdighet, men man måste öva på rätt sätt.
Vi styrketränade också.
Vi gick i skolan i några timmar.
Klockan ett var det tennis igen.
Det är som Måndag hela veckan.
Två gånger i veckan samlades vi ett mötesrum,
och där såg vi en film om mental styrka av Jim Courier och Pete Sampras.
Det är inte enkelt att bli mentalt stark,
men om du följer de här stegen, så kommer du att se resultat.
Det var då jag fick lära mig att jag skulle titta ned i marken,
fokusera på mig själv och inte visa några svagheter.
Inget gnäll, inga klagomål, inga undanflykter.
DÅLIGT EXEMPEL
Kan man skapa en stjärna?
Kan man forma en person till en Tiger Woods eller Michael Jordan?
På Saddlebrook Resort i Florida bor och tränar ett gäng lovande ungdomar.
Men bara några av dem kommer att bli proffs.
Det är de fysiskt och mentalt starkaste som överlever.
Det var häpnadsväckande att se hur tuffa många spelare var.
Men Andy Roddick…
Han var annorlunda.
Han var mer tävlingsinriktad än de andra.
Andy hade en glöd inom sig.
Han var så häftig och hänsynslös på planen…
…att jag ibland erkände mig besegrad.
Hans önskan om att vinna var nästan för stark.
Jag vet att jag vinner.
Vadå?
Idag vinner jag.
Det var kanske det främsta skälet till att det gick så bra för honom.
Andy, vad vill du uppnå med tennisen?
Jag vill bli en så bra spelare som möjligt.
Som vem då? Andre Agassi? Pete Sampras?
Som både Pete Sampras och Andre Agassi.
När Andy började på skolan…
…var intresset för honom stort.
Han var nåt alldeles extra.
Folk som passerade tennisbanan stannade till för att se honom serva.
När jag tränade med Mardy en dag blev jag riktigt förbannad.
TIDIGARE VÄRLDSETTA
Jag gick fram och gjorde en lätt rörelse.
Sen slog jag så hårt jag kunde, och bollen gick in.
Därefter gjorde jag helt enkelt så de kommande 15 åren.
När Andy och Mardy lämnade skolan, var Andy snart en spelare i världsklass.
HÖGST RANKAD JUNIOR
Mardys uppgift var att finnas där för Andy.
Andys föräldrar visste att Andy behövde nån att träna med.
De visste också att det var viktigt för Andy
att ha vänner och ha kul, och där kom Mardy in i bilden.
De förstod varandra och hade roligt ihop,
men egentligen var hans syfte att finnas där som träningskompis.
Jag lämnade skolan som 16-åring,
och då var Andys familj snäll nog att låta mig flytta in med dem.
Jag kände dem inte direkt då, men jag fick ett sovrum i huset.
Han var nog mer av en strandkille, så han förstod inte vad han gjorde där.
Så pappa sa: "Du får bo här om du vill.
Men i så fall finns det vissa förhållningsregler."
Min pappa var sträng, fast på ett bra sätt.
Han var militärtypen. Han tog ingen skit.
Hans pappa brukade väcka mig klockan fem på morgonen och säga:
"Mardy, dags för stretching."
Varpå jag sa: "Klockan är bara fem. Jag är för trött."
"Upp och stretcha!"
Träningen var oerhört intensiv. Man skulle vara tävlingsinriktad.
Så nu bodde motståndet i ett rum mitt emot mitt.
Han spelade bättre och blev rätt störande.
Vi tävlade i allt.
I tv-spel, basket och tjejer.
Vi var inte bästa vänner, vi var som bröder.
Vi skrek på varandra och började nästan slåss,
men dagen därpå hade vi jättekul ihop.
Det var bra att umgås med en så bra spelare.
Det var förmodligen bra för oss bägge två.
BLIVANDE STJÄRNOR
Tack vare dem blev jag en av världens bästa spelare.
Näst bäst i landet är inte illa.
Mardy Fish.
När Andy och Mardy blev proffs,
förväntade folk sig att man som amerikan skulle spela bra i ung ålder.
USA:s tennisfans hade länge varit bortskämda.
Sampras, Agassi, Courier, Connors, McEnroe…
USA hade dominerat tennisen i årtionden.
Jag växte upp under slutet av Connors och McEnroes karriärer.
Jag var på 1991 års US Open.
MCENROE SOM PRESIDENT
Jag smög in på stadion.
Stämningen var helt galen.
Connors betedde sig som en rockstjärna.
Den dagen påverkade mig mycket.
Den förändrade mitt liv och mina mål.
Tennisen i USA före Roddick och mig var en era som aldrig kommer tillbaka.
Jag växte upp med de här tennisspelarna.
Amerikaner som tävlade om titel efter titel.
Det var guldåldern.
Jag såg Chang vinna 1989.
Jag häpnade när Andre vann sin första Grand Slam.
På min nioårsdag såg jag och mamma Pete vinna 1990 års US Open.
Jim Courier vann fyra Grand Slam-titlar 1991–1992.
Det var en speciell tid för tennisen.
I 20 år hade man haft världens bästa spelare.
Nu kom Andy och Mardy.
Och det förväntades av dem också.
Och vid 17 eller 18 års ålder hejade legendarerna på mig och Mardy.
…på Pete Sampras jetflygplan.
De här stjärnorna pressade oss…
…att föra deras arv vidare.
Herregud! Vad fan är det här?
Mina kompisar ska precis gå ut gymnasiet.
Där fick du!
Så det var några intressanta ungdomsår.
Vi kände det ansvaret.
…där borta och dräm till.
Vi kände till historien.
Vi var där och såg allt med egna ögon.
En stor applåd för kaptenen för USA:s Davis Cup-lag:
John McEnroe!
Andre Agassi!
Pete Sampras!
År 2003 spelade jag min första final i Cincinnati.
Det är en ATP Masters Series-tävling strax före US Open.
Både poäng och pengar fanns att vinna.
Tiotusentals tittade från läktarna och på tv.
Jag hade precis fyllt 21.
Den här matchen kunde förändra mitt liv för alltid.
Och jag spelade mot Andy.
Fram till nu har ingen kunnat jämföras med USA-stjärnor från de senaste 20 åren.
Men härnäst visas finalen mellan Andy Roddick och Mardy Fish här.
För fyra år sen spelade vi utanför vår tränares bostadshus.
Nu står prestigen på spel i en stor turnering i Cincinnati,
som vi tittade på som barn.
Mardy Fish bodde hos Roddick i ett år nere i södra Florida.
Vi har drömt om att spela mot varandra
i en stor turnering sen vi bodde under samma tak.
Mardy har sett Andy Roddicks utveckling, och igår sa han:
"För mig var det bara en tidsfråga innan jag skulle få göra samma sak."
Mardy Fish har bevisat att han kan ge Andy Roddick en match.
Han skräms inte alls av Roddick.
Andy visste bättre än nån annan hur jag spelade, och vice versa.
Jag utnyttjade det till min fördel.
Det är helt obestridligt.
Mot alla odds har Mardy Fish vunnit första set
i finalen av denna Master Series-tävling.
Övertaget i matchen pendlade fram och tillbaka.
Andy Roddick vinner andra setet.
Vilken match!
Vi var så tävlingsinriktade att det tog på psyket.
Men jag tänkte inte ge mig.
Matchboll för Mardy Fish.
Plötsligt tänker jag: "Jävlar! Det är min matchboll."
Detta är det största ögonblicket i Mardy Fishs liv.
Han ska serva, och han servar oerhört snabbt.
Jag undrar vad han ska göra.
Tredje set var ett parti schack.
Mardy visste att jag ville åt hans forehand.
Jag hade servat så tusentals gånger.
"Han lär sabba sin forehand."
"Han vet att min forehand är svag, så han vill nog serva ditåt.
Om han inte tänker serva mot min backhand. Nej, det lär han absolut inte göra.
Vänta nu…
Han vet väl att jag vet det?"
Är det ett skämt?
Inte särskilt snabb, 138 km/h, på Mardy Fishs starkaste sida.
"Fan! Han kick-servade ju mot min backhand."
Det var det jag hade föredragit.
Men jag fick en matchboll till.
Nu gäller det att fokusera och inte tänka för mycket.
Han studsar bollen och jag tänker: "Nu har du chansen.
Han lär inte serva mot min backhand igen, utan snarare serva hårt mot min forehand.
Fast han vet att jag vet vad han visste…
…min backhand. Nej, det lär han absolut inte göra.
Han servar nog…"
Det är fan inte sant.
Han kick-servar, återigen.
Jag tänkte för mycket och missade chansen.
Han gav mig en blick efteråt som sa:
"Det är nog bara vi som förstår vad du försökte dig på."
Jag förlorade med sex–tre i tredje set.
Det var min första förkrossande förlust.
Den svider fortfarande.
Först och främst vill jag gratulera Mardy.
Det är svårt att slå nån som man gillar så mycket.
Det var då jag insåg faktum.
Andy var USA:s nästa tennisstjärna.
Sen blev han också världens bästa spelare.
EN VECKA SENARE…
Apropå US Open.
För ett år sen nämnde vi Andy Roddick, och nu har han chans att vinna det hela.
Snacka om stor förändring.
Jag bar det ansvaret och tog förväntningarna på stort allvar.
Finliret satt, jag var förberedd.
Jag hade tränat.
Som barn och under min uppväxt fantiserade jag om
hur det skulle vara att få spela i US Open.
Man reagerar olika när målet är nära, men den dagen tog jag chansen.
Han är en serve bort från vinsten.
Game, set och match för Roddick.
Tre härliga set.
Jag kan knappt tro det.
Efter tävlingen var jag nåt mer än bara en tennisspelare.
Jag är oerhört peppad på att få leda SNL.
Andy, din autograf!
Inga fler frågor om hur det känns att vara USA:s framtidshopp.
Inga fler.
Andys framgång var helt makalös.
Han var min vän och broder, och jag hade alltid stöttat honom.
Jävla idiot!
Ja, vad var frågan?
Det fanns ingen avundsjuka,
men däremot en önskan om att få uppleva samma sak.
Andys US Open-seger…
…var enastående.
Äntligen var en amerikan på väg att vinna flera Grand Slam-titlar.
Varför sprack bubblan för amerikansk tennis?
Jag tror att den bubblan hette Federer.
Han listade ut ett sätt att vinna varje gång.
Varenda gång.
Roger är världens bästa defensiva spelare, men även världens bästa offensiva spelare.
Hur angriper man det?
Roger var liksom oövervinnerlig.
Man hann knappt andas. Han var så snabb i vändningarna.
Pang, det var den bollen.
Han var världens mest omtyckta idrottare.
Han pratade 17 språk, hade snygg frisyr och svettades inte.
Jag var inte avundsjuk på hans framgång.
Jag var avundsjuk på hur enkelt han tog sig fram, som bäst genom tiderna.
Vi möttes i 2004 års final av Halle Open.
Roger slog sig till sex–noll, tre–noll på typ 25 minuter.
Jag kunde knappt tro det.
"Han kommer att vinna med sex–noll i två raka set i finalen."
Han tyckte nog synd om alla de som hade köpt biljetter till matchen.
Än idag är jag övertygad om
att han drog ut på matchen och vann andra setet med sex–tre.
Han drog ut det till en timme.
Och när det inte kunde bli värre…
…så dök år 2005…
…en kille vid namn Nadal upp.
Otroligt!
Och år 2007 en som hette Novak Djokovic.
Herregud! Är det sant?
Jag bara häpnar.
"De tre bästa spelarna genom tiderna, och de kommer från samma generation."
Det krävdes en enorm insats för att slå de som hade blivit tennisens Mount Rushmore.
Samtidigt var kritiken stor.
Men pappa hade lärt mig att ta det med en klackspark och resa mig igen.
Jag reste mig ofta igen.
Kung över världen. Jag är världens konung!
När jag tänker tillbaka på den stunden i min karriär,
mådde jag riktigt bra rent psykiskt.
Jag skattade mig lycklig som fick spela proffstennis.
Det var som en dröm.
Jag besökte Asien, Singapore, Belgien och Frankrike.
Jag var över hela världen.
Jag älskade att umgås med vänner och att äta och dricka vad jag ville.
Vi ska spana in nattlivet här, så vi ses imorgon.
Det var då jag träffade min fru.
Hon är en ängel.
MARDYS FRU
Han var inte kaxig
eller skrytsam som idrottare.
Han var en rolig och fånig kille som fick mitt hjärta att smälta.
Det var en lycklig tid för oss alla.
Att gilla tennis och få se Mardy spela…
Det var kul. Riktigt kul!
Jag var lika förbluffad som alla andra. Han är bara en helt vanlig kille.
Vi brukade säga: "Vad gör Mardy där ute på planen?"
Öppen plan, Roddick är med.
Det var det.
-Vad är målet för resten av året? -Mitt främsta mål är att slå Andy.
Vilket bra svar.
Min karriär var ärligt talat medelmåttig och utan större framgångar.
Det är många som har väntat på att Mardy ska få sitt genombrott.
Han har spelat i några år nu.
Det har varit svårt för honom att spela på Andy Roddicks nivå.
De bästa genom tiderna gör allt för att vinna.
De rycker av ens skalle,
sliter en i stycken och stampar på ens kropp för att vinna.
Men jag vet inte om Mardy var villig att göra det.
Det var inte det att jag inte ville.
Det var snarare så att jag inte förstod mig på det.
Jag brukar se om man har det i sig vid 17 eller 18 års ålder.
Det går aldrig att rätta till.
Mardy är en av få personer som listade ut det och rättade till det.
År 2009 skaffade jag en tryckkammare.
Den pumpar in syre i kroppen och snabbar på läkeprocessen.
Jag brukade sova och ta tupplurar där inne.
Jag var där jämt.
Jag fick en aha-upplevelse när jag var 28 år gammal
mot slutet av min karriär.
Då insåg jag att jag inte skulle lyckas med allt som jag borde ha gjort.
Jag ville försäkra mig om att jag, när karriären var över,
skulle kunna lägga mig på kvällen med vetskapen om att jag gett mitt allt.
Jag sa till mig själv: "Nu kör vi. Nu kör vi, för fan."
Jag jobbade för USTA i lite mer än tio år.
Jag minns samtalet från Mardy.
Han undrade:
"Om jag satsar lika hårt som Andy, blir jag lika framgångsrik då?"
Han övertygade mig att flytta till LA,
bo tillsammans med honom och Stacey och se om han kunde utvecklas.
Han berättade för mig och sin tränare Christian
att det fanns så mycket mer som han ville uppnå.
Jag sa till Christian att mitt mål var att ta mig till London…
…och ATP-slutspelet.
Där tävlar de absolut bästa.
Det är bara de åtta bästa spelarna i världen som får delta.
Jag skulle få Mardy att vara i så bra form som möjligt.
Först behövde han gå ner i vikt.
Jag vägde 92 kg. Jag ville gå ner 5 kg i vikt.
Det var slut på alkohol, pizza, efterrätter och pommes frites.
Jag gick hungrig varje dag.
Nästa steg var att träna så hårt som möjligt dagen lång varje dag.
När jag var tillbaka på planen, sa jag till tränaren: "Ge mig en racket.
Slå en boll på den här sidan, nästa på andra sidan
och sen på den här sidan, och så gör vi så i flera timmar."
Om man skulle slå Roger, Rafa och Novak,
behövde man en fotbollsspelares benstyrka,
en maratonlöpares lungor och dessutom riktigt bra fokus.
Vi gjorde dynamiska uppvärmningsövningar, rörelseövningar, kast med medicinboll,
sidolöpning, crosstraining, idioten.
Jag började komma i form. Jag kunde träna i timtal.
Jag kunde springa jättelänge.
Det blev som ens religion eller livsstil.
"Jag spelar två set med dig, två med dig och sen två med dig.
Vi gör det om och om igen.
Kyl ner allt, och så gör vi om det imorgon."
Det var extremt, på gott och ont, men så var det med allt.
Läggdags vid kl. 19.30 och aldrig träffa vänner.
Det fanns inte mycket tid för annat.
Alla beslut jag fattade från och med då hade med karriären att göra.
Jag var som besatt. Det fanns inget slut. Formen kunde alltid bli bättre.
Plötsligt hade två och en halv månad gått, och jag vägde mig själv.
Jag vägde 78 kg och hade gått ner 14 kg.
Han förvandlade sig själv till en best.
Då inleddes säsongen.
Jag vet än idag inte varför jag fattade det här beslutet,
men jag valde att åka till Newport.
Det är en liten turnering i en gullig småstad i New England.
Jag intalade mig själv att jag måste vinna turneringen.
"Jag måste vinna."
Jag tog mig till kvartsfinal, där jag mötte min kompis Frank Dancevic.
Mardy Fish, 13 kg lättare. Det är chockartat att se det i närbild.
Jag förlorar det första setet.
Den unge belgaren vinner första setet.
Det är svårt att veta vad Fish tänker.
"Helvete, han kommer att vinna."
Alla uppoffringar… Jag hade förändrat hela mitt liv.
"Jag måste vinna."
Om jag inte försökte vinna över honom, så vet jag inte vad.
"Är det nu karriären vänder?"
Vi byter sida.
Och då går jag fram till honom och vräker ur mig:
"Du kan inte slå mig Du har inte en jävla chans.
Jag kommer att vinna, för fan. Du kan inte slå mig."
Då sa Frank: "Va? Vad håller du på med?" Domaren ber mig att lugna ner mig.
Mardy!
Jag kunde knappt tro det, men jag fick honom ur balans.
Och Mardy Fish…
Till slut har Mardy Fish hittat tillbaka.
Planen är öppen. Så där, ja.
Mardy Fish.
En makalös sista boll.
Det krävde god kondition, och jag har tränat riktigt hårt.
Christian och jag har slitit.
Jag vann turneringen.
Här har vi vinnaren Mardy Fish.
Gratulerar!
Jag gjorde det som krävdes för att vinna.
Jag förlorade en vän, men jag hade inget val.
Matchen blev den vändpunkt som förändrade mitt liv.
Och det menar jag.
FINAL I ATLANTA OPEN 2010 – VECKAN DÄRPÅ
Fish slår fantastiska bollar.
Han är så bra!
Matchboll.
Mardy Fish vinner både Newport och Atlanta.
Två turneringar i rad.
Det var som fan. Mardy vann match efter match.
Snygg boll av Fish!
Det är Mardy Fishs tionde vinst i rad.
Det var en ny Mardy, som knappt var sig lik.
Han vann matcher varje vecka, och allt man kände var förundran.
Fish lyckas!
Han tryckte på en knapp och började spelade aggressivt,
fokuserat och intensivt.
Snacka om världsklass.
Jag tar mig vecka efter vecka till semifinaler och finaler.
Snart började jag spela mot tidernas bästa spelare.
Mardy Fish och Andy Murray gör sig redo att börja spela.
Oerhört bra!
Mardy Fish vinner över Andy Murray.
Jag använde mitt självförtroende som en katapult.
Nu möter han en tennisstjärna.
Rafael Nadal kämpar inte mot värmen, utan mot Mardy Fish.
Vad sägs om det?
Fish går hårt åt Nadal.
Mardy har tre stycken matchbollar.
Ja!
Mardy Fish besegrar Rafael Nadal för första gången i sin karriär.
Vilken insats! Han får stående ovationer. Alla är så glada för Mardy Fishs skull.
Jag är topp 20 i världen.
Om jag vinner ett par matcher till,
har jag en chans att spela i ATP-slutspelet.
-Vad skulle det betyda att spela i London? -Mycket.
Det finns 100 killar i början av året som siktar på att spela i London,
och jag har hört att ATP-slutspelet ska vara fantastiskt.
Jag skulle gärna uppleva det själv.
Men så mötte jag Andy.
Jag hade förlorat mot honom nio gånger i rad.
Vilken spännande match.
Andy Roddick möter sin goda vän Mardy Fish.
Fish har förlorat mot Roddick nio gånger i rad.
Jag ville få till ett fysiskt och fult spel.
Han skulle ner i rännstenen med mig.
Det var han inte beredd på.
Roddick är aningen mer mentalt stark.
Jag hade förlorat mot honom så ofta för att han är mentalt stark.
Han var uthålligare än vad jag var.
Men med min nya fysik, så kunde jag ge honom en match.
Helt plötsligt slog vi bollen fram och tillbaka 20 gånger.
Han var beredd att spela oschysst.
Hur förklarar du den?
Mardy har tre stycken matchbollar.
Mardy Fish vinner över Andy Roddick.
Ingen besegrar Mardy Fish tio gånger i rad.
Nu har vi Mardy här.
Grattis. Det var värt att hoppa över pommes fritesen, va?
Ja, definitivt. Det här är en av mina härligaste vinster nånsin.
Mardy gjorde det som Andy var rädd att han skulle göra,
och sen gjorde han det en gång till.
Han vinner.
Och det för andra gången.
Då tänkte jag: "Jag kanske inte är bättre längre."
Det må ha varit 10 år för sent,
men då förväntade han sig nog att bli den bästa spelaren i USA.
För de som inte vet, detta är Mardy Fish. Han är den högst rankade spelaren i USA.
Du fyller snart 30 år, och just nu är du USA-etta.
Varför dröjde det?
"Herrejävlar. Jag är landets absolut bästa spelare."
-Mardy! -Fish!
Jag visste att han kunde bli en av de bästa.
När han blev världssjua tänkte jag: "Herregud!"
Ja, det är vår Mardy, det.
Jag steg i ranking.
I slutet av året var jag världssjua.
Så jag sa till min tränare och min fru: "Dags att packa. London kallar."
När jag kvalade in ringde Jim Courier, världsettan med fyra Grand Slam-segrar.
Han var vår Davis Cup-kapten. Han frågar: "Vad gör du?"
Jag svarade: "Inget, jag är i badrummet."
Jag sa inget om det.
Då säger han: "Titta i spegeln så ser du en av världens tio bästa spelare."
Och jag säger: "Det har du fan rätt i."
Mardy Fish!
Det är en oerhört speciell tävling.
Med enbart fantastiska tennisspelare.
Federer, Nadal, Djokovic, Murray.
Fish.
Passar det namnet verkligen in?
Av nån anledning kändes det bara rätt.
Vi är alla här av en anledning.
Vi har spelat fantastiskt bra under året. Jag är den enda som inte är från Europa.
Det var en bekräftelse, och jag kände mig lättad och glad.
Det var det här som vi hade jobbat så hårt för.
Man förväntar sig inte nåt sånt av ens barn.
Mardy står där framme. Han är en i gänget.
Jag förlorade en jämn match mot den fantastiska Roger Federer.
Men det gjorde mig inget alls.
Vetskapen om att ha varit en av de åtta…
Det är en av mitt livs bästa stunder.
Det var de stunderna som fick mig att känna att mödan var värt det.
Vad bär du med dig från det här året?
Att det här är en möjlighet, att jag vet att jag klarar av det.
Och en känsla av att jag kan göra det igen.
Jag hoppas att jag inte blir sämre nu när jag ska fylla 30.
Att vara bäst i USA… Det är helt fantastiskt.
En dröm som går i uppfyllelse.
Men pressen är stor.
Ju högre insats, desto tuffare är det, desto mer ökar ansvaret.
Man är så engagerad att det svider när man inte vinner.
Och den psykiska biten är brutal.
I ens livs svåraste stunder är man alldeles ensam, som på en ö.
Det är en fruktansvärd plats.
Man kan inte visa det, men känslorna går överstyr.
Och det värsta är att det börjar redan i ung ålder.
Man kan kalla en 12-åring för en mjukis, och det ryktet vill man inte ha.
Jag ansågs vara ganska tuff.
Men jag bara låtsades. Jag var jätteosäker.
Jag var horribel under tävlingar.
Jag har svårt att äta en viss typ av proteinbar nu,
eftersom jag förknippar den med nervositet.
Jag förmår inte att svälja den.
Vi ska försöka få till en bild.
Och varsågod!
-Tack! -Tack för det.
Året 2012 hade jag helt plötsligt många fler möjligheter.
Förutom alla nya turneringar,
så fick jag bra betalt bara för att närvara på evenemang.
Så vi fyllde kalendern så snabbt som möjligt.
I början av året åkte jag till Australien…
…och förlorade i första omgången.
En besvikelse för Mardy Fish.
Sen var jag i LA i sex dagar.
Sen var det Davis Cup i Schweiz.
Hemma i fyra dagar.
Kroppen säger: "Men vad fan! Vart tog sömnen vägen?"
Sen tillbaka till Marseille.
Jag förlorade direkt.
Jag vet inte vad det är med Mardy. Han spelar inte på samma nivå.
Flyg till Dubai.
Sömnpiller hjälpte mig att vänja mig vid tidsskillnaderna,
men jag förlorade i andra omgången.
Mardy är topp 10 i världen och borde vinna.
Stress och press blir allt påtagligare.
-Vad pågår i amerikansk herrtennis? -Det går inte så bra just nu.
Det är bra jobbat av Mardy att bli en av de tio bästa,
men vi behöver bättre och hungrigare spelare.
Tro mig, vi ställer oss samma fråga.
Alla förhoppningar och all kritik som omgärdat tidigare USA-ettor
belastades Mardy.
Fish i ett stort hål.
-Fish kämpar… -Fish har problem…
En besvikelse från Mardy Fish.
-Undrar du vad du gör bland de tio bästa? -Jag vann många matcher ifjol.
Det tog inte en vecka att bli åttonde eller nionde bäst i världen.
Mardy ville vinna en Grand Slam-titel och visa vad USA-tennisen gick för.
Jag gjorde allt jag kunde
för att bli så bra som möjligt.
Ingen alkohol, vara disciplinerad, äta rätt kost varje dag.
Det känns som att det aldrig tar slut.
Han hakade upp sig på en och samma sak.
Han blev som en annan person.
Det var som om nånting brast.
Jag vet inte om han har pratat om hans första gång i Miami med er.
När vi kommer till Miami, står allt inte rätt till.
Inte nödvändigtvis med tennisen, men allt stämde inte psykiskt.
Ännu en miss från Mardy.
Mardy Fish kan knappt spela mycket sämre än så här.
Jag minns när jag lämnade planen.
Det fanns en tv i omklädningsrummet.
På ESPN syntes Patrick McEnroe, min Davis Cup-kapten.
Och när jag kom in så hörde jag…
Mardy Fish… Det går bara att beskriva på ett sätt.
Urusel prestation.
Och jag tänker: "För det första, så är det en urusel åsikt."
Han kunde inte släppa det.
…urusel prestation.
"För det andra, varför säger du så? Du är min vän och Davis Cup-kapten.
Vi har gått igenom mycket."
Det blev bara värre och värre.
Han säger det på tv, och det gjorde riktigt ont.
Han hade inte kontroll över det.
"Han har delvis rätt, men tänk om andra säger samma sak."
…urusel prestation.
Jag tog det hårt.
Den natten vaknade jag kl. 03.00 av att hjärtat slår jättefort.
"Är det en hjärtattack?"
Jag kunde inte få det att sluta. Jag trodde att jag skulle dö.
Jag ringde Christian. Han svarade inte.
Så jag ringde igen, men fick inget svar. Jag gav mig inte.
Mardy väckte mig. Han var livrädd. Jag var också rädd.
Vi ringde en ambulans.
De mätte min hjärtrytm.
Jag hade en puls på 240 slag i minuten, och den har aldrig varit över 192 förut.
Läkarna undersökte mig och sa: "Vi tror att det kan vara takykardi."
Det finns elektrisk aktivitet i hjärtat, men ibland går den över styr.
Man kan göra ett litet ingrepp som kallas för en ablation.
Då söver de ned en i flera timmar och tar sig upp till hjärtat via ljumsken.
Det gick bra.
De undersökte mig, och jag var helt frisk.
De tog reda på vad problemet berodde på och åtgärdade det.
Men det fanns ett ännu större underliggande problem.
Efter ingreppet, fick jag för första gången…
…de jobbiga tankarna.
Jag visste inte vad de var eller varför jag hade dem.
Jag hade aldrig umgåtts med nån som lidit av psykiska besvär.
Jag visste inte vart jag skulle vända mig.
Ingen visste vad jag gick igenom.
Jag hade lärt mig själv att inte visa några svagheter.
Och det var jag stolt över.
Men inför US Open…
…tog tankarna över allt mer.
Från var tredje dag till varann dag, till varje dag och sedan varje timme.
Men om jag berättade det för andra, så skulle jag visa mig svag.
Och jag visste inte hur jag skulle hantera det.
Så jag höll det inom mig.
US Open 2012 var en märklig turnering.
Personligen orkade jag inte ett år till.
Jag orkade inte förberedda mig rent mentalt.
Så jag la karriären på hyllan.
Tack för att ni är här.
Jag ska fatta mig kort. Det här blir min sista turnering.
Du är 30 år, vilket inte är så mycket. Federer är 31.
Du vill alltså pensionera dig i förtid?
Toppen. Jag ville definitivt jämföras med Roger, så tack ska du ha för det.
De andra har blivit så bra, och jag är inte säker på…
…att jag med mitt osäkra hälsotillstånd klarar av att fortsätta.
När jag tänker tillbaka, så känner jag skuldkänslor. Jag firade.
Men jag förstod inte fullt ut vad Mardy gick igenom.
Jag vet inte om jag förstod precis vad som pågick.
När vi kom till New York, hade min hjärna kört slut på mig…
…nonstop varje dag.
Och så drog sig Andy tillbaka.
Är du förvånad över att han meddelade det här och nu?
Överraskade det dig?
Ja, alltså… Vi har alla våra tvivel,
men jag insåg aldrig exakt hur stor press en turnering som denna medförde för honom.
Inte förrän ifjol, när jag blev USA-etta.
Han har hanterat det otroligt bra utan att berätta hur illa det var ställt.
Det här kan bli Andy Roddicks sista boll.
Game, set, match för Del Potro.
Andy, det här är din stund. Mikrofonen är din.
Oj då.
Ända sen jag var liten har jag varit på den här turneringen.
Jag var glad bara över att få sitta där ni gör och titta på,
och få se stjärnor komma och gå.
Och… Jag har älskat varje minut av det.
Tack för allt. Jag älskar er. Tack!
I den tredje omgången skulle jag spela en match på natten.
Det var bara de bästa som fick spela nattetid.
Men det var inte för att Federer, Roddick eller Nadal skulle spela.
Skälet var jag.
Det året var man glad för Mardys skull.
Det var länge sen en amerikan vann herrsingeln.
Är det nån som har chans att göra det i år?
Ja, Mardy Fish.
Han har spelat i många år och är redo att vinna US Open.
Om du gillar tennis, så heja på Mardy Fish.
Mardy Fish! Han är ensam kvar.
Många tv-bolag var på plats. USA tittade på, hela världen tittade på.
Det är natt på US Open, och det älskar amerikanska spelare.
Vi har upplevt mycket dramatik under åren. Många laddade ögonblick.
Mardy Fish har jobbat hårt för att ta sig hit.
Hans goda vän Andy Roddick har varit här många gånger,
men nu är det dags för honom.
Mina damer och herrar,
en stor applåd för Mardy Fish och Gilles Simon.
Kom igen, Mardy, kom igen!
Kom igen, Mardy!
Fan!
Det var en stressig och omtumlande match.
Jag var på helspänn.
Men jag spelade bra.
De där tankarna fanns inte på planen. Planen var min fristad.
Kom igen, Mardy!
Det var först då jag verkligen trodde att jag kunde vinna en Grand Slam-titel.
Kom igen, Mardy!
Jag vann det tredje setet i ett tiebreak,
och sen satte jag mig ner för att lugna ner mig.
Av nån anledning tittade jag på klockan.
Den var 01.15.
"Oj, vad sent det är.
Det är bara fjärde setet. Det här lär dra ut på tiden.
Jag är i säng först vid fyra, men bara om jag vinner nu."
Och plötsligt, som ur tomma intet…
…sa det: "Pang!"
"Åh, nej."
Det var första gången som det hände på planen.
Stressen bara vällde över mig.
"Jag känner mig inte… Är jag sjuk? Borde jag åka till sjukhuset?
Är det en hjärtattack? Har jag ätit för mycket? För lite?"
Tankarna går i ett. De försvinner inte.
Tiotusentals tittade från läktarna och på tv.
Jag kunde inte gömma mig nånstans.
Mardy!
Och plötsligt…
…var jag ensam.
Min enda trygga plats var nu borta.
Men jag fick inte visa det.
Mental styrka handlar om att ha en kämpaglöd.
Inget gnäll, inga klagomål, inga undanflykter.
Jag måste fortsätta spela.
Jag tittade på Christan.
Vi visste båda att nåt var fel. Han var inte sig själv.
Jag minns inte resten av matchen över huvud taget.
"Har jag ätit för mycket? För lite?"
Det är ofattbart.
"Har jag ätit för mycket?"
"Är det en hjärtattack?"
Det förvånar mig att de sista gamen gick så bra.
Game för Fish.
Jag befann mig som på en annan planet.
Game, set och match för Fish.
Sex–ett, fem–sju, sju–sex, sex–tre.
Justin Gimelstob intervjuade mig, och jag bad honom att ta det snabbt.
Ta det snabbt, jag mår dåligt.
Du möter Roger Federer härnäst. Hur ska du kunna slå honom?
Ingen aning, helt ärligt. Det krävs i alla fall mer än idag.
Men jag ska vila upp mig så gott det går, och så får vi se.
Tack, Mardy. Bra jobbat.
US OPEN – 4:E OMGÅNGEN MARDY FISH MOT ROGER FEDERER
Att spela om en kvartsfinal mot Roger på centercourten i US Open,
det är vad en USA-etta gör.
Han hade velat ta sig dit hela sitt liv. Det är en tennisspelares dröm.
Det är Labor Day och US Open. Här i New York får stjärnorna det tufft.
Roger Federer möter USA:s Mardy Fish. Vi är tillbaka alldeles strax.
Nästa dag tänker jag: "Hur ska jag klara av det här?"
Jag försöker desperat att få tankarna att skingras.
Det visade sig att han tampades med jobbiga tankar.
Han var rädd.
Där har vi honom.
Världsettan Roger Federer är här för matchen mot USA-hoppet Mardy Fish.
Det var jobbigt att veta att han hade det tufft,
så jag berättade vad jag hade brottats med i livet.
Och…
Christian berättade…
Jag hade lidit av depression och ångest som jag hade fått medicin för.
Det kanske skulle kunna hjälpa honom.
Jag gav honom en kram och sa att allt skulle ordna sig.
Min fru och jag tog bilen till stadion, och då kommer tankarna tillbaka.
Jag var orolig över hans välmående.
Han var gråtfärdig, så jag höll honom i handen och sa:
"Du behöver inte spela."
"Vad menar du med det? Det är klart att jag måste spela."
Jag hade tränat, både fysiskt och mentalt, hela livet inför den här dagen.
Det var helt uteslutet att dra sig ur.
Men så tänker jag: "Vänta nu… Jag måste ju inte spela."
Vi väntade på att gå in.
Då får vi ett sms från Stacey. De var på väg, men det hade hänt nåt.
Och då sa Justin Gimelstob:
"Om Mardy inte spelar, kommer CBS att döda nån."
Och jag tänkte bara: "Herregud. Vad är det som har hänt?"
Vi har fått veta att matchen inte kommer att spelas.
Mardy Fish drar sig ur.
Väl framme vid stadion, meddelar vi USTA att jag drar mig ur.
Då bröt jag ihop inför alla där.
Tennisen hade tagits ifrån mig,
och då liksom brast det för mig.
Mardy Fish, som skulle möta Federer, drar sig ur på grund av hälsoproblem.
Hur kan det gå så långt att han avstår en chans att ta sig till kvartsfinal?
Han skulle spela sin största match nånsin mot tidernas bästa spelare.
Förväntningarna borde vara jättelåga, men han kunde inte ens inta planen.
När jag tittade honom i ögonen, såg jag inte en tennisspelare.
Det var inte prestationsångest. Han saknade självbehärskning.
Det var nåt som helt enkelt var…
…fel.
Mitt liv på den tiden var rena rama helvetet.
Jag mådde riktigt dåligt psykiskt.
Jag ville ligga i fosterställning i ett mörkt rum och inte veta av världen.
Jag höll mig hemma i flera månader.
Jag gick inte hemifrån.
Han fick panikångestattacker och kunde knappt ta sig upp ur sängen.
Han var som på en annan plats. Det var läskigt att se hur illa det var.
"Vad är det som pågår egentligen?
Skit i tennisen. Kommer han att bli bättre?
Kommer han att kunna leva sitt liv?"
Det var förkrossande att se en sida av Mardy
som jag inte hade sett förut.
Vi visste inte om han skulle bli sitt vanliga jag igen.
Det var en obehaglig möjlighet och undran.
Hans familj undrade om han skulle bli bra igen.
"Ja", säger jag, stänger dörren och tänker: "Fan!"
Behövde han läggas in på sjukhus?
Jag ville se vad jag kunde göra.
Han pratade inte.
Så vi gick ut och lekte som vi gjorde när han var barn.
Det tröstade honom.
Vi var alla väldigt oroliga för honom.
Tankarna blev allt värre.
Jag behövde professionell hjälp.
Vi fick till slut kontakt med en barnpsykolog.
Under vårt första möte berättade han att jag har allvarliga ångestsyndrom.
"Otroligt allvarliga."
I början träffades vi varje dag, sju dagar i veckan.
Han skrev ut läkemedel till mig, jag lärde mig att meditera.
Han förklarade hur jag skulle göra när jag tänkte de där dåliga tankarna.
Det visade sig att hans snabba hjärtrytm var ett symtom på ångesten.
När han fick ångest, började hjärtat att slå för snabbt.
Han blev nervös. Då ökade den ännu mer. Och så där höll det på.
"Hur kan det som tennisen har lärt mig hjälpa mig rent psykiskt?
Kan det ge mig en skjuts?"
Men mycket av det som jag trodde var liknande var nästan det motsatta.
När jag pratade om vad jag gick igenom, så mådde jag bättre.
Det hjälpte mig att prata om det med läkare, min fru, familj och vänner.
Ironiskt nog var det faktum att jag visade svaghet och rädsla
och släppte in andra människor en viktig pusselbit…
…i min comeback.
När jag drog mig tillbaka,
var jag som en skugga av mitt forna jag på tennisplanen.
När Mardy la ner, så var han i sin bästa form nånsin.
Det måste ha varit hemskt.
Men jag blev nog den bästa vän jag kunde vara först…
…när jag slutade spela.
Jag pratar inte mycket i telefon.
Men Mardy och jag pratade då och då i 20 minuter.
Jag gillar att ge andra hopp.
"Hördu, du kan fortfarande spela. Jag tror att du klarar av det."
Men han ville inte det, och så höll vi på i några år.
Sen förändrades det.
Andy hade lagt karriären på hyllan,
men han frågade om vi skulle spela dubbel en gång till.
Och jag sa: "Ja, det gör vi."
Så vi spelade dubbel i Atlanta.
"Om du vill, så gör jag det också. Vi kan skämma ut oss tillsammans.
Vi kastar oss bara ut."
Du är snart tillbaka på planen tillsammans med Mardy Fish.
-Ja, han är… -…en barndomsvän, ju.
Ja, och han var… Han är en bra tennisspelare.
Vi fick aldrig chansen att spela en sista gång.
Han ska göra ett försök, och jag är så stolt över honom.
Vi hade länge en komplicerad relation.
Vi var tävlingsinriktade och egotrippade.
Jag var nog den värsta av oss två, men…
Alltså…
Det är han som har hjälpt mig hit.
Vårt mål har varit att spela tillsammans en gång till.
Det var riktigt roligt.
Vi hade jättekul.
Det var som tennisversionen av att ta en öl ihop.
Jag minns att jag sa: "Det här är riktigt jävla coolt."
Vi upplevde livet tillsammans. Vi spelade mot varandra som 12-åringar.
Jag minns när vi tränade tillsammans och pappa väckte oss löjligt tidigt.
Vi var samtidigt bland världens tio bästa spelare.
Och bäst i landet på vårt yrke.
Vi vann en omgång, och det var…
…en otrolig skräll.
När vi förlorade, var det tack och lov över för mig igen.
Men han hade en ganska så bra sommar 2015.
Den här filmen handlar om mental styrka.
Innerst inne plågade det mig att jag inte skulle tävla i US Open igen.
Det handlade inte om att vinna. Jag brydde mig inte om den delen.
Mitt mål var att besegra demonerna
som tog allt ifrån mig och förändrade mitt liv för alltid.
Men jag hade inte talat ut om mina psykiska besvär.
Så det var på tiden att jag berättade min historia.
Vi diskuterade inom familjen ifall han skulle gå ut med det.
Vi var inte säkra på hur det skulle påverka hans karriär.
Vi diskuterade hur han skulle göra.
Mardy ville, och jag tyckte att det var en bra idé.
Men andra avrådde honom från att göra det.
Man…
…visar sig svag, och det är inte…
Inte bra för en idrottare.
Jag älskar verkligen sport.
Det har jag alltid gjort.
När jag gick igenom allt det här,
kände jag inte till nån annan idrottare som lidit av psykisk ohälsa
och som tagit sig tillbaka upp på elitnivå.
Så jag skrev en artikel som skulle publiceras på US Open.
"MARDY FISH BERÄTTAR OM SITT ÅNGESTSYNDROM"
"FÅ COMEBACKER ÄR LIKA GRIPANDE SOM MARDYS"
"FISH VILL TA BORT STIGMAT"
Jag har lidit av ångestsyndrom…
…de senaste tre åren, och därför har jag varit borta.
Det är rätt tufft när man inte kan kontrollera det.
Jag ville få folk att förstå varför stigmat om att "härda ut"…
…är viktigt att motarbeta, för det är inte alls så lätt.
Det går inte att veta om jag inom två månader eller ännu kortare,
ifall jag inte hade fått hjälp eller medicinering
och om jag inte konstant hade haft nån i närheten,
fortfarande skulle vara här.
Det hjälper mig att prata öppet om det.
Jag har pratat med en del spelare privat,
och de kanske inte känner sig bekväma med att prata om det här inför alla kameror,
men nu vill jag dela med mig av min historia för att hjälpa andra.
Tack, Mardy.
Mina damer och herrar, en stor applåd för Mardy Fish!
Mardy!
När Mardy gick ut med sin historia och vi läste om den…
…så kände jag stolthet.
Vad lämnar han efter sig?
Mardy Fish är en celebritet,
men han hamnade jämt i skuggan av Andy Roddick.
Att han talar öppet om psykisk ohälsa,
vilket är ett tabu i sportvärlden, säger mycket om Mardy Fish.
Många spelare tackade honom.
Både nuvarande och tidigare spelare var tacksamma för
att han var modig nog att prata så öppet om sina problem.
Och att hjälpa honom att göra det…
Det betydde mycket.
Mina damer och herrar, Mardy Fish!
En stor applåd, New York!
Säg: "Hej svejs, tennis!"
Hej svejs, tennis!
Hej svejs, tennis.
FEM ÅR SENARE…
USA har deltagit i Davis Cup i 120 år. Landet har vunnit 32 titlar.
Nu har deras 41:a kapten utsetts. Mardy Fish är USA-lagets nya kapten.
MADRID, SPANIEN
Ordföranden för USTA ringde och sa:
"Vi har valt att erbjuda dig rollen som Davis Cup-kapten."
De orden glömmer jag aldrig.
Jag blev ombedd att hålla tyst om det.
Han ringde mig och sa:
"Du pratar med kaptenen för USA:s Davis Cup-lag."
Jag tänkte bara: "Oj!"
Han ringde och sa: "Kalla mig för kapten hädanefter."
Jag svarar: "Vet du vad, Mardy?
Far åt helvete. Du är fortfarande Mardy Fish."
Mardy ringde och ville dra ihop det gamla gänget.
Bara en sista gång, och jag svarade: "Absolut."
Davis Cup är vår viktigaste lagtävling. Det är som fotbolls-VM.
Kaptenen väljer ut och leder teamet.
Det var ett sätt för mig att vara med och forma USA-tennisens framtid.
Att Mardy utsågs till kapten var inte bara kul för Mardy,
det framför också ett viktigt budskap om psykisk ohälsa inom tennis.
På många sätt och vis anser jag att Mardys mentala styrka är ännu större.
Hans förmåga att bearbeta och kommunicera saker,
och att våga konfrontera sina demoner,
är en viktig del i varför han lär bli en bra tränare och kapten.
Han är bästa personen för jobbet. Det borde vara hans.
Men att han inte längre är rädd för att bli dömd,
det är vad jag är mest stolt över.
Jag är glad att Mardy insåg att risken var värd belöningen.
Jag kommer alltid att tampas med min psykiska hälsa.
När jag sa till läkaren att jag längtade efter att lägga detta bakom mig,
sa han: "Det här kommer tyvärr alltid att vara en del av ditt liv."
Och nu sex, sju, åtta år senare…
…är det fortfarande…
…en kamp som utkämpas dagligen, men som jag alltid vinner.
Undertexter: Viktor Hessel