Downloaded from YTS.MX
DEN 19. NOVEMBER 2004
Official YIFY movies site: YTS.MX
INNTRAFF EN HENDELSE MELLOM SPILLERE OG TILHENGERE UNDER EN NBA-KAMP.
RÅOPPTAKENE BLE IKKE GJORT TILGJENGELIG FOR OFFENTLIGHETEN.
DETROIT ELLER INGENTING
På tide å slutte å late som.
Kall det TBA, Thug Basketball Association.
De har aldri måttet følge reglene. Primadonna-idrettsutøvere.
Jeg kunne ikke tro det jeg så.
Et ikonisk slagsmål.
Uprofesjonelt.
Helt uprofesjonelt.
Det er vanskelig å forklare folk fra forstads-USA.
Ron Artest ble gal.
Han har psykiske problemer.
Vi rir sammen!
Jackson fortjener strengeste straff.
Jeg snakker aldri om det igjen. Kan du få med det?
Det var for mye press for meg.
Jeg prøvde å rømme. Jeg ville ut.
Press på NBA for å rydde opp i rekkene
og sende et signal om at de ikke er gangstere.
Så man hva som skjedde
og hvordan det påvirket alle…
da ville man ikke stilt spørsmål.
Jeg vil fortelle historien. Alt som skjedde.
Vis folk alle opptakene.
Når det er fortalt, konkluder selv.
EN ORIGINAL-DOKUMENTARSERIE FRA NETFLIX
HISTORIEN BAK: SKANDALEKAMPEN PÅ PALACE OF AUBURN HILLS
Det går bra. Jeg kan gå!
-Greit. -Jeg kan gå!
Ok, fint.
Vi rir sammen!
Da vi kom til garderoben, husker jeg at jeg satte meg.
Og jeg satt der en stund.
Jeg satt med drakten på.
Og mobilen min vibrerer.
Kona, moren min, broren min og venner ringer.
Jeg fikk nok over 100 tekstmeldinger.
Adrenalinet pumpet.
Jeg sitter bare der og prøver å roe meg.
Fortsatt i kampmodus.
Jeg tenker jeg at det er over.
"Du spiller kanskje aldri igjen. Begynn å tenke på noe annet."
Takk skal du ha.
En båre med en skadet tilskuer.
En ambulanse på åstedet med blinkende lys og ofre i.
Slik endte kampen mellom Pistons og Pacers
på Palace of Auburn Hills.
Folk kaller det en skamplett for Detroit.
Det pekes mot enkelte Pacers-spillere.
Da jeg kom hjem,
satt jeg oppe hele natten og så på dette.
Vi tror vi må ha egne regler på idrettsarenaene.
Vi må slutte å behandle dem med silkehansker.
For mange spillere
viser sen slags gangstermentalitet.
Jeg så på TV.
Jeg tenker på alt arbeidet jeg har lagt ned
for å nå dit jeg var.
Alt du har arbeidet for.
Borte på et blunk.
Min oppvekst i Columbia i Sør-Carolina
gjorde at jeg så annerledes på livet.
Sørstatsflagg på delstatsforsamlingen
frem til for tre-fire år siden.
Man tar valg i oppveksten ut fra ens miljø.
Miljøet dikterer hva man gjør.
Men basketball ble et trygt sted,
så jeg ikke gikk den veien mange gjør.
NBAs utvalg av nye talenter skjer på onsdag.
Årets kandidater er yngre enn noensinne.
En skoleelev, Jermaine O'Neal, mener han er klar for NBA.
Jermaine O'Neal!
O'Neal, på årets lag og fra South Carolina,
har bestemt seg for å prøve lykken.
Jeg visste at det var på tide å gå til NBA.
Jeg kan endre min families historie.
Jeg kan endre den kjeden
som har gjentatt seg. Jeg er den delen.
Portland Trail Blazers velger Jermaine O'Neal
fra Eau Claire High School i Sør-Carolina.
Jeg var 17. valg og gikk til Portland Trail Blazers.
En mulighet til å spille i noe
mange bare drømmer om som 17-åring.
Jeg hadde nettopp fått førerkort.
Men jeg husker også buingen.
Det var noe av det som motiverte meg.
Folk trodde ikke på meg.
Og nå Jermaine O'Neal…
Jeg husker min første NBA-kamp.
Det er som å leve ut en drøm.
Ingenting er som å gå inn på NBA-arenaene.
Å føle energien,
hatet om du er bortelag.
Eller kjærligheten som hjemmelag.
Jermaine O'Neal!
Jeg ble den yngste spilleren i en NBA-kamp da.
Jeg går fra å være den beste spilleren på skolen
til å være fjerde best i min posisjon på mitt lag.
Man tenker aldri på ikke å spille. Rett og slett.
Da er man en taper.
Men jeg tenkte: "Hvordan våger dere ikke å gi meg en sjanse?"
Jeg husker jeg satt i enden av benken med tårer i øynene.
Jeg tenkte at noe måtte skje.
For et par måneder siden tapte Pacers mot en O'Neal.
Denne uken fikk de en i Jermaine O'Neal.
Da de sa at jeg gikk fra Portland til Indiana,
var jeg i hundre. Det var Reggie Millers lag.
Reggie!
En ekstrem Reggie-fan.
Jeg er her for ham.
Jeg ser kampene på grunn av Reggie.
En ekte idrettsmann. Han er en legende.
Jeg ba om å få skapet ved siden av hans.
"Jeg må snakke med ham."
Her kommer Reggie. Han skyter!
Jeg spilte for Indiana Pacers i 18 år.
Indiana lever og ånder for basketball.
Jeg er avhengig av basketball og var i himmelen.
Og jeg var heldig da Donnie Walsh,
klubbpresidenten, tok en sjanse med meg.
Reggie førte virkelig Indiana Pacers…
INDIANA PACERS KLUBBPRESIDENT
…i en retning de ikke hadde gått i før.
Han ville virkelig vinne.
Han gjorde mer enn noen for å vinne mesterskapet.
Reggie Miller fra Pacers er her.
En av NBAs største basketballspillere.
-Flott å ha deg her. -Gleden er min.
Er presset større nå på grunn den gode forrige sesongen?
Jeg tror det.
Jeg vil vinne mesterskapet.
Det er mitt store mål. Vi kom veldig nært i fjor.
NBA-FINALENE I 2000
Vi kom til finalen i 2000 og tapte mot Lakers.
Jackson vil sentre til Shaq.
Reggie snur seg og prøver…
Han bommer, og Lakers er NBA-mestere.
Man spør seg jo
hvor mange flere sjanser den store Reggie Miller får.
Det var mitt 14. år. Vi hadde aldri vunnet et mesterskap.
Med tanke på kontrakter og alder,
måtte vi fornye oss.
De gjorde sitt for å få med Jermaine.
Dagen jeg skiftet klubb
var jeg i Champps i Indianapolis.
Jeg hørte folk si: "Der er han vi byttet mot Dale Davis."
Folk var forbannet.
DAVIS MOT O'NEAL
De renset ut laget.
PACERS FÅR DAVIS
Jeg var 20 år gammel.
Jeg var ikke i startoppstillingen
hver eneste kveld.
Men jeg ville ofre alt jeg hadde
for muligheten.
Jeg er trygg på at dere ikke blir skuffet.
Dere blir nok veldig glade for byttet.
Jeg kan tilføre mye.
Jeg tror Jermaine var opptatt av å bevise
at han var en av ligaens beste.
Og han hadde en tilsvarende selvtillit utenfor banen.
Han var akkurat slik NBA ønsket.
Jeg hadde en følelse av
at han kunne erstatte Reggie etterhvert.
Han viser at han kan lede laget.
Det gjelder ikke bare statistikken,
men også lederskapet han tilfører laget.
Man må jobbe hardere. Man må være vill.
Jermaine var en uvanlig spiller for meg.
Han kan det store spillere kan,
men også drible vekk spillere. Og han var veldig atletisk.
O'Neal med en nydelig 360 rundt Vlade Divac. Jøss!
Jermaine var i ferd med å bli en superstjerne.
O'NEAL VOKSER I ROLLEN
Han ble Indiana Pacers ansikt utad.
FRA GUTT TIL MANN
EN LEDER FOR INDIANA
STØRSTE FORBEDRING
Første gang som All Star: Jermaine O'Neal.
Jeg tenkte at dette liker jeg.
Spilleminutter og poeng var uviktig.
Jeg ville at ungguttene skulle trekke lasset.
Jeg ville vinne et mesterskap for Indiana. Det var det det handlet om.
Mitt hovedfokus,
og det skjer ikke alltid på ett år,
er å få spillere som passer sammen.
PACERS OG BULLS BYTTER SYV SPILLERE
Da jeg ble byttet til Indiana, var jeg på bussen til Miami.
De ba meg bli på bussen.
"Du er byttet."
Og jeg hører jo aldri. Så jeg gikk av bussen.
"Ikke gå ut på banen."
Og jeg gikk ut på banen.
De ba meg gå av banen.
Jeg sa nei og trente i en time.
I første møte med mediene i Indianapolis
uttrykte Pacers nyeste spillere
lettelse over å komme seg ut av Chicago.
Det er godt å være her etter et par år i Chicago.
Det var vanskelig. Jeg vil gjøre alt for å vinne.
Jeg hadde ikke mye tillit til folk
på grunn av private ting.
Alle er alltid fiender for meg.
Men på banen stoler jeg på det.
Jeg husker den første treningen etter byttet.
På den treningen, som varte i tre timer,
kom Jermaine til meg
og sa: "Jeg vet ikke om vi noen gang har trent så hardt."
"Du har rett. Jeg tror dette blir bra."
Ron er nok den jeg har sett som jobber hardest.
Han var nok den mest begavede forsvarsspilleren
vi så på et helt tiår.
Ron er annerledes.
Men det er ikke negativt.
Annerledes kan være unikt.
Og Ron var unik i sitt talent.
Jeg har aldri sett noen spille så hardt som ham.
Han var en kraft å regne med.
Når jeg går inn på banen, er jeg der 100 prosent.
Kom med det.
Sett meg på prøve. Selv den største gangsteren.
Sånn blir det. Jeg ville dødd her.
Alle lag trenger en Ron Artest.
Man trenger en som alle er litt redde for.
Sendt ut av banen av Artest.
Han diskuterer med assistenttrener Keith Askins.
Ikke krangle med Artest.
Sånn er han.
Strålende spiller, men han må få styr på det.
Han kunne si: "Det er ikke rettferdig. De burde ikke få gjøre sånt."
Jeg innså at han har en overdrevet rettferdighetssans.
Jeg likte ikke folk. Jeg var alltid irritert.
Da hadde vi den beste indre forsvareren i Jermaine.
Og den beste ytre forsvareren i Ron.
Det kunne være som poesi på banen.
Om du kom forbi meg, ville Jermaine stoppe deg.
Vi var løse kanoner mentalt. Jeg og Jermaine.
Jermaine er en løs kanon, men han hadde kontroll.
Vi hadde lignende mentalitet.
Sta og tøffe. "Vi skal ta deg."
Og vi begynte å knuse flere og flere lag.
Indiana Pacers er i gang.
PACERS SOM TITTELUTFORDRERE
Pacers har best statistikk.
Indiana Pacers, ligaens beste lag.
NEKT Å TAPE
Pacers er formlaget.
Dere forstår ikke hvor gode vi var.
Best statistikk.
TID FOR MILLER!
Finalen i Eastern Conference.
Jeg ser tilbake på det. Det var det som antente…
alt sammen.
Detroit hadde utrolige spillere.
Vi visste at det ville bli vanskelig.
Vi var de to beste lagene,
både defensivt og offensivt.
Jeg visste at de som vant, ville ta mesterskapet.
I de kampene presset de oss til det ytterste.
I playoff i basketball
er feilmarginen så liten.
Alle har de fysiske evnene. Det er…
Foul mot Hamilton nå.
Artest kan bli utvist, men det blir helt klart en flagrant.
Det var ikke bra.
Dette er enormt viktig for dem.
Nå kan man ikke miste hodet.
For mye står på spill.
Ingen foul på galt tidspunkt
så motstanderen får en fordel.
Og for første gang på 14 år
går Pistons til NBA-finalen!
De har vunnet Eastern Conference i 2004!
Vi tapte kamp seks i Detroit.
Som om noen stikker en kniv i deg.
Var det den foulen med Ron Artest
som ble avgjørende?
Det påvirket i hvert fall kampen.
En vanskelig avgjørelse.
Jeg hevet bare underarmen.
Og…
Jeg tror…
Dommeren så det. Han…
Tapet mot Detroit husker jeg.
Vi burde gått til finalen. Vi burde ha vunnet.
SVAK AVSLUTNING
SESONGEN OVER ETTER FOUL
ARTESTS FOUL GIR HODEBRY
ARTEST KLARER IKKE Å BEHOLDE ROEN
Når vi vi taper, hvem vinner mesterskapet?
Detroit Pistons har sjokkert Los Angeles Lakers.
De var mentalt tøffere enn oss.
Kom igjen!
Det var så frustrerende.
Ses senere.
Glad i deg.
Ta ut søpla!
Neste år visste jeg at noe var galt.
Noe var galt. Jeg måtte trekke meg ut.
Jeg ville ha papirene for å legge opp.
Men Pacers sa at jeg måtte spille.
"Du har kontrakt i seks år til."
Jeg følte at Ronnie sa noe sånt hver dag.
En dag kan han ikke trene på grunn av musikk.
En mann må ta egne valg.
Vil jeg droppe å spille
ARTEST BER OM FRI
eller ta en måned fri, er jeg voksen.
Jeg er ikke gal fordi jeg gjør som jeg vil.
Hvis du ber om fri i begynnelsen av året…
Vi har seks og en halv måned igjen, og du ber om fri nå?
Jeg gir ut plate den 23.
Og etter det skal jeg
fokusere på å vinne mesterskapet.
Jeg hadde angst hele tiden.
Hjertet slår helt vilt.
Det var noe jeg ikke kunne kontrollere. Hver dag var slik.
Jeg måtte finne ut hva som var galt.
"Hvorfor er du ikke fornøyd med basketball og laget?"
"Hvorfor er du ikke lykkelig? Finn ut av det."
Jeg gikk i terapi, men det tar tid.
Han hadde en psykiater som var med overalt.
Vi visste at han hadde timer med henne.
Vi visste det.
Men vi fikk aldri vite
at han hadde en diagnose.
Jeg hadde depresjon og angst.
Jeg var deprimert og hadde angst for fremtidige ting.
Noen har kontroll over følelsene. Ikke jeg.
Om jeg er oppjaget og glad og har blitt matchvinner,
er det emosjonelle nivået ikke bra for meg.
Jeg mangler kontroll over det positive og negative.
Kom igjen! Hva faen gjør du?
Kom igjen nå!
Få sikkerhetsvaktene hit!
Det er slåsskamp.
Du må slappe av.
Ron kunne være litt irritabel.
Og dynamikken mellom Jermaine og Ron var urovekkende.
Siste dråpen var da han sa han hadde et dødsfall i familien,
men dro på Source Awards.
Damer og herrer, ta imot
Tru Wariers Ron Artest og Petey Pablo!
Han skulle i begravelse, men tre-fire dager senere
ser vi ham dele ut en pris.
Han var borte i tre-fire dager.
Og vinneren er… Jeg ikke vet hva jeg gjør her. Det går fint.
Jeg følte at jeg prøvde å rømme.
Jeg prøvde å flykte. Helt klart.
Jeg vil ikke svare på spørsmål om Ron.
Ron vil ikke være her. Vi bryr oss ikke.
Det gjelder Pacers og spillerne som stiller opp.
Jeg er lei av å svare på spørsmål om Ron.
Jeg ber disse folkene.
"Vi må dra lasset sammen."
Jeg kunne ikke få dem til å se muligheten.
Jeg hørte aldri på Reggie.
Så når han viser lederskap og er en mentor,
tenker jeg: "Knus ham på trening."
Jeg vet at vi satte sammen
unge gutter som kunne irritere hverandre.
Men jeg ville virkelig vinne.
Og jeg så etter en siste del av laget.
Derfor fikk jeg byttet inn Stephen.
Jeg fikk telefon fra Donnie Walsh og Larry Bird.
Jeg satte på høyttaler, for jeg var på gata.
På 3200 med alle gutta mine.
"Velkommen til Pacers, bla-bla."
Et herlig øyeblikk.
Da han sa det, kom alle gutta løpende…
Og jeg visste at muligheten var uvurderlig.
Da Stephen kom,
var det det beste for oss. Vi har Jermaine og Ron.
Nå enda en tøff og sprø type i Stephen Jackson.
Alle må slå Indiana. Ingen hemmelighet.
De må forbi oss om de vil noe sted.
Jeg tror vi er laget folk vil slå.
Vi har brikkene. De må bare på plass.
En utfordring du liker.
Jeg lever for utfordringer.
Jeg elsker med presset.
Vi var begge fra gata.
Så vi krangler om hvem som dekker den beste spilleren,
nesten til det blir slåsskamp.
Jeg sa: "Steve, ta det."
"Denne fyren er sprø!"
Vi har mange likheter, men er også helt forskjellige.
Jeg visste at han var litt rar.
Men en utrolig basketballspiller.
Jeg dømte ikke ut fra noe annet. Jeg brydde meg ikke.
Jeg var rar. Jeg røykte gress hele dagen.
For meg og Ron er basketball vårt liv.
Gud ga meg en gave for å hjelpe familien min.
Jack er veldig aggressiv. Vi har mange lignende trekk.
Han skrudde opp styrken fort og han sa fra.
Han vil virkelig vinne.
Jeg er en lojal fyr. Er jeg på ditt lag, gir jeg alt.
Er vi på bar etter kamp og noen sier noe,
reiser jeg meg først. Sånn er jeg.
Jeg er med fullt ut. Jeg var brikken som manglet.
Det var det de sa.
Den manglende brikken på et mesterlag.
Bare en håndfull lag kan si:
"Vi kan vinne mesterskapet." Av mine 18 år
var den sesongen den klareste.
Det var vårt år.
Dette er møtet vi har ventet på.
Rivaliseringen startet lenge før denne sesongen.
INDIANA MOT DETROIT
To lag med lignende stil. Ett går videre.
Da vi kom til Palace, hadde vi syv seire og to tap.
Det var kampen jeg ville vinne mer enn noen.
Jeg visste ikke hva som skulle skje.
Vi kom inn for å vise oss frem.
"Dere er mestere,
men vi skal vise dere
at det er oss det gjelder i år."
-Hvor er vi fra? -Detroit!
Detroit var et vanskelig sted å spille. De gjør det ikke lett.
Det er åpenbart en utfordring
når vi skal spille i Palace.
De har rabiate tilhengere.
Veldig trofaste og beundrende tilhengere.
Og veldig høylytte til tider.
Ja! Vi er best! Nå snakker vi!
Vi var viktige for at de lyktes.
PISTONS-TILHENGER
Selv om man er på banen, hører man tilhengerne.
Da vi kom inn, visste vi at Pistons ville vinne.
Bare ikke med hvor mye.
Om 20 000 mennesker er samlet i fire-fem timer og drikker,
DRIFTSSJEF
da ligger det til rette. Etterhvert vil noen bli sinte.
Et par stykker skulle miste sesongkortene sine.
Vi hadde fått nok av dem.
En fredagskveld. Vi hadde fri på lørdag.
PISTONS-TILHENGER
Så da nøt vi det enda mer.
Vi drakk litt
med venner. Jeg liker å kose meg litt.
Charlie er en tilhenger. Han hadde sesongkort.
Han var sint den kvelden.
Så vi skulle ta opp med ham
at han ville miste sesongkortet.
Vi jobbet på kamper to-tre ganger i måneden.
AUBURN HILLS-POLITIET
Den dagen fikk vi tildelt østsiden.
Jeg tror det var litt rivalisering med Indiana også.
og publikum var ganske oppspilt.
Alle i NBA vil ha en sånn.
De spiller for en mesterskapsring.
Jeg jobbet for ESPN.
Indiana var strålende.
Utfordrere til mesterskapet.
SPORTSJOURNALIST
Kanskje det beste laget i NBA.
Men Detroit var et godt lag.
Et veldig godt lag.
Jeg hadde brukket fingeren og hadde gips. Stephen ble flyttet til shooting guard.
Jeg kjente ikke til rivaliseringen jeg kom inn i.
De slet med det laget hele fjoråret.
Det stod om finalen i Eastern Conference.
Det var en viktig kamp for oss.
Vårt øyeblikk. Uten tvil.
De følte det var deres år.
Vi følte at vi måtte forsvare tittelen.
Jeg husker kvelden. Elektrisk stemning.
Det var nesten som en ut-av-kroppen-opplevelse.
Håret reiste seg på ryggen.
I en kamp som kringkastes nasjonalt
er støyen sterkere. Det er flere lys og kameraer.
NBA-DOMMER
De er nøye med hvem som får slike kamper.
For de vil ikke skjemme ut ligaen.
Ingen likte å dømme Pistons da.
Man ventet en tøff kveld.
Med Ben Wallace, Stephen Jackson, Ron Artest
er det dømt til å gå galt.
Basketballtilhengere fra hele delstaten Michigan,
og dere i Palace fra hele verden,
opp med dere.
Nå skal vi hilse på spillerne
på Detroit Pistons!
De hadde den mest dynamiske lagoppleseren.
Og da blir man oppspilt. "Jeg tar deg i dag, Detroit."
206 cm høy center med nummer tre:
B-B-B-B-Ben Wallace!
De presenterte Ben Wallace.
Da var jeg klar. "Nå tar vi dem. Faen heller."
Jeg visste ikke at Wallace hadde mistet broren.
Å ha den energien, det var…
Jeg kunne ikke bruke den noe annet sted enn i basketball.
Det var som en kruttønne.
Et artig møte i den ordinære sesongen.
Vi får håpe de møtes igjen i sluttspillet.
Pistons er ubeseiret hjemme. Igjen fullsatt her.
Før kampen
trodde jeg vi kunne slå dem.
Jeg ville se om et slikt lag ville fungere.
O'Neal.
Artest tilbake. For en omgang av Ron Artest.
Fire tiendedeler av…
Selv om jeg slet, spilte jeg bra.
Vi knuste dem. Vi dominerte hele veien.
Ron dominerte. Han var ustoppelig.
To, tre, fire guards taklet ikke Ron da.
For smidig. Helt klart den beste på banen.
Vi ledet tosifret, og guttene mine pratet.
De fant hverandre.
Ron og Jermaine.
En bra Ron, en bra Jermaine.
Det var fantastisk.
Vårt øyeblikk. Vi viser oss frem.
Vi kom inn med en egen holdning.
Stephen er enestående.
"Denne fyren gjør alt."
Vi visste at vi var det beste laget.
Vi knuste dem.
De hadde et mesterlag. Det var opplagt.
Fordi vi knuste dem,
var vanlige billettinnehaverne borte.
De hadde dratt.
Så de som kom nedover tribunen
hadde nok drukket, og de fylte setene lenger nede.
Det var veldig respektløst. Kampen var nesten over.
De fortsatte med startspillere.
De ledet med 15-20 poeng.
Wallace med en fantastisk blokk!
Det er ingen foul.
Mot slutten leder vi med 15. Jeg tenker at kampen er over.
Tinsley sier til Ron:
"Du kan få foulen nå." Ron så på ham. "Hva?"
"Du kan få foulen din."
Du har en foul. Kom igjen.
Hvorfor sier du det til ham?
Ron trenger ikke å oppmuntres til noe sprøtt.
Artest med 24, O'Neal med 20.
Croshere 15, Tinsley 13.
Mens vi løper tilbake, vokter jeg Ben. Når de kaster ham ballen,
prøver jeg ikke å forsvare. Jeg prøver ikke å foule.
Han gikk for en layup.
Jeg ville ødelegge, så jeg dyttet ham.
Det var for røft på det tidspunktet.
Wallace! Rett mot Artest!
Dette kan bli alvorlig om ingen kommer seg mellom dem.
Wallace er sint. Spillere prøver å holde hverandre unna.
Stephen Jackson. Wallace megler.
Nå roper Jackson…
Krangelen var grei.
Sånt skjer hele tiden. Folk dytter.
Det er bare spill.
Stort sett vil ingen slåss i NBA.
Det må være noe respektløst om det blir slag.
Alt snudde
da Ron la seg på poengbordet.
Han la seg ned. Det er ikke normalt.
Det er ikke normalt å legge seg der.
Det er sprøtt også.
Det er nesten verre enn foulen.
Da gikk jeg i terapi. Så jeg øvde i sanntid.
Én ting var å telle til fem.
Så hvis noe skjer, sier du: "Én, to, tre."
Før du gjør noe, bare tell for å få tid til å tenke.
Laget mitt var rundt meg.
Det var rart, for jeg følte meg så viktig.
Jeg følte at laget… Jeg kjenner dem.
Jeg vet at Jermaine ikke vil la Ben røre meg.
Jeg vet det. Jeg har Steve Jackson.
"Greit, jeg trenger ikke gjøre noe."
"Dette går fint."
Wallace fortsatt oppjaget.
Jeg antar at Wallace er kastet ut.
Ben hadde 10 000 armbånd, pannebånd og håndleddbånd.
Han begynte å kaste ting.
Jeg så ham kaste pannebånd og armbånd.
Han mistet besinnelsen.
Publikum vet ikke at de fleste av oss faktisk er venner.
De tror det er en skikkelig gateslåsskamp.
Uansett hvordan man reagerer, vil de reagere.
Gjør man sånn, hva tror du de gjør?
Gjør du sånn, hva tror du de gjør?
Publikum tar etter spillerne.
I sidesynet
ser jeg det komme.
Super sakte film.
Jeg kunne…
Alle skulle se det. Så sakte gikk det.
Pang!
Nå har Artest hoppet over bordet
og prøver å komme seg til benken!
Artest er på tribunen!
Grusomt. Tilskuere blander seg inn.
Da jeg så ham løpe, løp jeg.
Han trengte hjelp.
Da jeg når ham, kastes en øl til i fjeset hans. Det er fyren…
Stephen Jackson er blant tilskuerne.
Vakter prøver å rydde opp.
Tilskuere og spillere slåss! Spillerne prøver å hjelpe hverandre!
Rasheed Wallace på tribunen!
Dette er en skandale.
Alle spillerne hopper inn for å få de andre ut
fordi tilskuerne er innblandet.
For et trist syn her på Palace.
Jeg går ned tribunen og tror det har roet seg.
Jeg trodde ikke mer ville skje.
Jeg trodde det var over.
Jeg stoppet opp og så meg rundt.
"Hvor er vaktene?"
Jeg så ikke en politimann i bygningen.
Jeg så ingen vakter. Ingen stoppet dette.
Alle var overalt. Som en masseslåsskamp.
De presset oss mot utgangen.
Jeg kom meg ut på banen på et vis.
Det var som om jeg så et romvesen.
"Kommer han på banen for å slåss?"
Da har jeg fått nok. Jeg vil ikke slåss.
Men de gir meg en grunn. Dette er min sone.
Man går ikke ut på banen
og utfordrer Ron Artest når han har vært på tribunen.
For et trist syn her på Palace.
Nå starter enda en slåsskamp foran Pistons-benken.
En tilskuer. Dette er farlig.
Tilskuere kaster…
Jeg så ikke slaget. Jeg så vekk da det traff.
En ganske…
feig greie.
Jeg spurtet bort for å hjelpe ham.
Han gled. Takk og lov.
Den beste bommen i Jermaines karriere.
Hvis Jemaine hadde truffet med slaget…
…ville han dødd.
…ut på banen.
Ron Artest ser veldig skummel ut nå.
Det skumleste var da jeg innså hvor kaotisk det var
og at det ble verre.
Nødtelefonen.
Noen må komme til Palace. Fort.
-De er på vei. -De slåss.
-Spillerne? -Fort dere!
Ok. Vi har folk på vei.
Skynd dere.
Da hadde vi tre betjenter på banen.
Ikke gode odds mot 20 000 mennesker.
Det var rent kaos.
Derfor valgte vi å ta spillerne av banen.
Hvis vi får dem av banen, vil tilskuerne roe seg.
En betjent løper opp bak meg
og har forsvarsspray.
Han skal spraye Ron.
Jeg ville ikke spraye Ron Artest. Han var alt på gulvet.
Han så sliten ut.
På et tidspunkt så jeg Reggie Miller i dress.
Jeg visste ikke hvem han var.
Han hadde dress. Jeg spurte hva han gjorde.
Alle vet at Reggie Miller spiller på Pacers!
Jeg tok tak i betjenten. "Hva gjør du?"
"Få folkene vekk fra banen. Ikke spray ham."
Det var da jeg virkelig ble sint.
Dere prøver ikke å hjelpe oss. Det er 15 mot 30 000.
De prøver å få Pacers tilbake til garderoben.
Vi tar tak i Ron og begynner å løpe.
Alle trekker seg til ett område.
Og de kaster alt de kan få tak i.
Nå prøver disse tilskuerne å nå spillerne og kaster…
Noen kan bli skadet.
Det ser ikke bra ut for Pistons-tilhengere.
De kaster flasker fra trappen.
Det går bra.
-Jeg kan gå! -Ok!
Vi rir sammen!
Jeg sa til kameraet: "Vi rir sammen."
Vi vil alltid det. Det var min holdning.
Jeg var glad for å hjelpe min bror.
Jeg var glad jeg kunne støtte min bror.
Man ser det på vei til garderoben.
Jeg var fornøyd. Jeg passet på en bror. Ja!
-Si hva du heter, sir. -Charlie Haddad.
Han slo meg i ansiktet. Jeg er skadet. Jeg må ta røntgen.
Jeg vet ikke hva som skjer.
Slutt nå.
-Ta det utenfor. -Du kan ikke være her.
Etter slaget gikk vi til et annet rom.
Som om de beskyttet meg.
De førte folk til mitt kontor.
Et par av dem sa:
SIKKERHETSANSVARLIG
"Vi kan skade oss selv og saksøke."
Jeg husker jeg så
folk dra i seter for å få dem løs.
Arenaen gikk fort over i et kaos.
Publikum ble helt ustyrlige.
Noen kan ta våpenet ditt.
Plutselig så jeg setet oppe i lufta.
Folk prøvde å skade meg og andre.
Det var en grusom scene.
Vi nådde garderoben. Sakte, men sikkert
tok alle inn sine egne historier.
Jeg tenkte at Jermaine ville banke meg.
Hele tiden.
Jeg ville ikke se ham.
Han ville bli forbanna. Alt handler om å vinne for Jermaine.
Ron lener seg mot meg og spør: "Får vi problemer?"
"Hva mener du?"
Jeg mistet hodet.
Han gikk mot Ron, og vi måtte skille dem.
Jeg trengte bare å vite at det var over.
Ja.
Så kommer politiet inn og prøver å arrestere meg.
Jeg er fortsatt i overlevelsesmodus.
Jeg sa at jeg ikke ville bli med dem.
"Jeg skal på denne bussen og så flyet.
Jeg skal hjem. Hør med mine advokater."
NBA og noen tilskuere oppnådde et nytt bunnivå i går kveld.
Det brøt ut slåsskamp mellom Pacer-laget og tilskuere.
…et skammelig kaos under kampen i Detroit.
Kanskje det styggeste tilfellet av tribunevold i USAs idrettshistorie.
Alle snakket om det. ESPN spilte det av hvert femte minutt.
Det var ikke et slagsmål i Detroit på fredag, men et opprør.
Et av de styggeste voldstilfellene i idretten
vi har sett i landet.
Spillerne her astronomiske lønninger
og har aldri måttet følge regler.
De brøt den første regelen for idrettsutøvere:
Uansett hva som sies eller kastes mot deg,
går man ikke opp på tribunen.
Fortellingen endret seg.
Det handlet om oss, spillerne.
Ron, Steve, JO, det er deres feil. De var bøller. De oppførte seg dårlig.
Plutselig stilles det spørsmål ved min karakter.
Det var ikke bare antall folk som sa det.
Det var statusen ved de som sa det.
Ingen kan si
at gangstermentalitet ikke er del av basketball.
Gangsterstilen er der til noen fjerner det fra ligaen.
"Det er gangstere."
NBA-GANGSTERE
Alle melder seg på. "Ja, det er rapmusikk…"
De sier ikke det
etter at hockeyspillere har banket hverandre i flere tiår.
NBA jobber mot å fremstå som rebeller.
Tatoveringer, slåssing, narkotika.
Hjelper media NBA å markedsføre seg som en slags hip-hop-sport?
Hip-hop-generasjonen av spillere virker mer fremmedgjort
enn spillerne som kom før dem.
Kleskoden kom straks.
NBA INNFØRER KLESKODE
STERN FORSVARER NBA-KODE
Som man sier: "Man burde aldri gitt de svartingene penger."
Det er harme mot en del av dagens store spillere.
Mange tilhengere ser dem som overbetalte,
underpresterende, bortskjemte og umodne.
Spillerne har ikke lært å oppføre seg
i et sivilisert, normalt samfunn.
TV presset ligaen vår til å si:
"Hei, disse gutta er småkriminelle."
"De er ute av kontroll. De er slik og sånn."
Bildene av NBA-spillere som slåss på tribunen
går verden rundt. Det må stoppes umiddelbart.
NBA har fått kritikk i mange år.
De er skadet av inntrykket mange spillere gir
av at de er liksom-gangstere.
Og i noen få tilfeller, faktiske forbrytere.
Press NBA for å rydde opp i rekkene
og tydelig vise at de ikke er gangstere.
Det blir interessant å se hva ligaen gjør.
Det er slik publisitet de ikke har råd til.
Er det ikke viktig at NBA må vise tydelig…
-Det vil sies… -…vis tydelig…
-…beskjed… -…så det ikke skjer igjen.
48 TIMER ETTER BRÅKET
I dag kunngjør jeg følgende utestengelser
NBA-DIREKTØR
etter kampen mellom Indiana Pacers og Detroit Pistons
den 19. november.
Indianas Ron Artest er utestengt for resten av sesongen.
Indianas Stephen Jackson er utestengt i 30 kamper.
Indianas Jermaine O'Neal er utestengt i 25 kamper.
NBA har utdelt rekordstraffer
til spillere etter basketkampen på fredag.
John, dette er straffer vi ikke har sett før.
NBA kunngjorde
at Ron Artest er utestengt for resten av sesongen.
David Stern sa til både spillere og tilhengere
at noe slikt ikke vil tolereres.
Aldri har jeg ment at jeg ikke burde straffes.
Men 25 kamper? Det er ikke greit. For alt jeg gjorde
var beskyttelse.
Jeg skulle blitt intervjuet rett etterpå.
Folk kunne sagt at han har rett eller han tar feil.
Det kunne vært flere meninger. Nå var det bare opptaket
og utvisningen. Vi måtte være stille.
Jeg har aldri snakket med David Stern om det.
Fortellingen var basert på en redigert konklusjon fra ESPN.
Det var ingen rettferdig rettssak.
Direktør Stern har stor makt i en slik situasjon.
Vanligvis vil man i slike situasjoner
få inn en uavhengig voldgiftsmann
som kan forhandle mellom partene
for å nå en enighet om straff.
Men siden dette skjedde på banen,
finnes ingen tredje voldgiftsmannen.
Kun David Stern.
Han har siste ord.
Det blir interessant å se…
Jeg liker det. Man får bestemme.
-Han ser bildene. -Nettopp.
Var avgjørelsen om å utestenge Artest for sesongen enstemmig?
-Ja. -Hvorfor?
Det var enstemmig.
Én mot null.
Først virket det som en komplisert situasjon,
men så ble det plutselig veldig svart-hvitt.
Hva endret det?
Du vet hvorfor?
Få høre. Hvorfor?
-Vet du hvorfor? -Nei.
-Du vet det ikke? -Nei.
Hvem ble utestengt?
-Spillerne. -Hvem tok over prosessen?
-Stern. -Nettopp.
NBA vet godt at man ikke vil fremmedgjøre tilhengere.
For de betaler regningene deres.
De klandrer oss for å redde ligaen. De ville ikke skylde på tilhengere.
Man sitter og ser på at folk kaster piler.
Og man kan ikke si noe.
Fortellingen er litt annerledes hvis de ser alle opptakene.
Jeg kan ta på meg skyld, men hele historien må bli kjent.
Hva skjedde? Se bilde for bilde.
Jeg vil presentere statsadvokaten for Oakland County.
NBA var bekymret for hvordan de ble oppfattet.
De var svertet.
Sanksjonene og utestengelsene var strenge.
STATSADVOKAT I OAKLAND COUNTY
De ville at jeg skulle sende en beskjed til disse millionær-bøllene
om at dette ikke går. Min jobb var å se på fakta
og finne riktige siktelser.
Alle som var innblandet, vil bli stilt til ansvar.
Uavhengig av status som spiller eller tilhenger.
Omfanget av saken var som ingen annen.
Medieoppmerksomheten var plagsom.
De var på meg hver dag.
De brydde seg med hva jeg burde eller ikke burde gjøre.
Det ble lagt ned mye arbeid.
Det blir en lang etterforskning.
Mer komplisert enn et drap på grunn av antall vitner.
Over tusen sider med politirapporter.
Uvanlig nok hadde vi mye opptak fra forskjellige vinkler.
Arenaen hadde et VHS-bånd fra hvert kamera der.
POLITIETTERFORSKER
Og alle kameraene som filmer at folk går ut.
Vi ville identifisere hver person.
Spillere, tilhengere, ansatte ved Palace. Alle som gjorde noe galt.
Vi kom til et punkt
der vi tok ut bilder av de vi så etter
og begynte å kringkaste dem.
Ny utvikling rundt bråket i Palace.
Local 4 har eksklusive opptak
av den som skal ha kastet et sete inn i mengden
under fredagens massebråk.
Å kaste setet
og slå de to personene var et klart tilfelle av overfall.
Man kan se at noen tilhengere nøt det.
Charlie Haddad og AJ Shackleford
kom ned flere rader og gikk ut på banen.
En av dem går ut på banen
og konfronterer Ron med knyttet neve.
Så Ron hadde rett til å forsvare seg.
BETINGET DOM
Sprøtt. Som om det var min feil.
De behandlet en veldig lojal tilhenger dårlig.
En hovedperson vi søkte var han som kastet plastbegeret.
Man må søke den som startet opprøret.
Han som kastet øl.
Det største problemet var at vi ikke kunne identifisere kasteren.
Jeg så på det. "Spill det igjen."
Etter ti-tolv gjennomganger fant jeg ut av det.
Da visste jeg hvor jeg gjenkjente ham fra.
Han pleide å date en nabo.
Jeg visste hvem det var. Jeg identifiserte kasteren selv.
-Kan vi prate? -Kan dere forlate vår eiendom?
-Jeg spør om vi kan prate. -Nei.
Den mistenkte plastbegerkasteren,
identifisert som John Green,
prøvde å jage journalister
med hunden fra sitt hjem i Detroit på mandag.
Jeg var på kontoret. Sentralen ringte og sa:
"En fyr på telefonen sier at han kastet begeret."
Det var feil. De burde ikke kommet opp på tribunen.
Spesielt om du går etter feil fyr.
-Det er meg. -Ja?
Ja, det er meg.
Har du fortsatt drakten?
-Ja. -Kan jeg se den?
-Hvorfor? -Jeg må bekrefte…
Jeg har den. Har jeg problemer?
Nei, ingen er siktet nå.
Jeg vil ringe advokaten min.
Mannen som startet alt.
Han ble samfunnsfiende nummer én.
Nå snakker han for første gang.
Man ser hvem som kastet.
Du hadde på den…
Eller så er det en tvilling.
Jeg har hørt det før.
Folk har pekt ut deg som den som kastet begeret.
Ja.
Når noen spør deg
om du kastet, hva svarer du på det?
På dette tidspunktet prater jeg ikke.
Videoen taler for seg selv.
Hadde du dårlig samvittighet da Ron Artest føk forbi deg
og angrep mannen ved siden av deg?
Jeg følte meg lettet. Nei.
Herregud!
Har du noen medfølelse
etter at han gikk etter ham?
Jeg angrer på at jeg ikke satte ut beinet.
-Spente bein på ham? -Ja.
Jeg mener at John Green startet hele kaoset.
Det virker som du mener
at tilhengere har mer skyld. Stemmer det?
Jeg ville sagt at én tilhenger har det, og det er Mr. Green.
Kastes ikke begeret, går ikke Artest på tribunen.
Heller ikke andre spillere.
Tilhengerne vil ikke reagere på spillerne.
Hele masseslåsskampen vil dø ut på banen.
Alle, bortsett fra John Green,
fikk bøter, utgifter, prøvetid, samfunnstjeneste.
En dom til hver og en av dem.
John Green ble tiltalt for overfall
og å ha kastet øl. Og et tilfelle til av overfall
JOHN ER USKYLDIG
da han slo Ron Artest.
Folk må vite at etter det rettslige
anket jeg utestengelsen.
Da den nådde en føderal domstol,
sa en føderal dommer som så alle kameravinkler
at jeg hadde rett til å handle som jeg gjorde.
Jeg skal være ærlig. Jeg hadde ingen historie.
Jeg ga faen.
Jeg var i en situasjon
der jeg hjelper min bror eller ei. Jeg hjalp.
Jeg beklaget det å gå opp på tribunen og å sette ligaen i vanære.
Sånn forlot jeg den. Men jeg kysset ingen bak.
De reduserte ikke min. De reduserte JOs.
Ron var utestengt i et år også.
Det gikk lang tid for det som skjedde.
Det var forseelser.
Ofte bruker man en time på sånt.
Det rettssystemet gjorde mot dem
bleknet mot det NBA gjorde med dem.
Det ølbegeret forandret alt.
Det kostet oss alle…
mye penger og tid.
Det kostet mange folk mye.
FEM MÅNEDER SENERE
Miller har alles respekt.
Etter sesongen lurte folk på om han ville ombestemme seg.
Reggie har ikke antydet noe annet enn at det er over.
Reggie! Reggie! Reggie!
Da alt skjedde,
bestemte jeg meg for å legge opp.
TAKK FOR 18 STRÅLENDE SESONGER!
Hvis det ikke hadde skjedd, ville vi blitt mestere. Ingen tvil.
Det er det jævligste.
Det er det eneste jeg angrer på ved det hele.
Å ikke få gjort det vi lovet for Reggie.
Bittersøtt.
Så mange følelser fyker gjennom hodet.
Det hadde gått 18 år.
Din siste NBA-kamp noensinne.
Det er spesielt.
Det er helt unikt.
Det er det.
I 18 år
har jeg vært velsignet
med å være en Pacer og en Hoosier.
Ja, det er smertefullt.
For meg er det vondt. Han gjorde alt man kan.
Jeg beklager det. Det er ingen grunn
til at Reggie skal sitte uten en ring.
Indiana-drakten jeg hadde på
ble vist på TV i mitt verste øyeblikk.
Jeg vil gjemme meg fra det.
Jeg ville aldri spille i en Indiana-drakt. For mye press.
Jeg ba om å bli byttet. Jeg liker ikke å konfrontere ting.
Det er best om jeg går videre, så kan de gå videre.
Alle kan gå videre med karrieren sin.
Et slag i ansiktet.
Etter alt dette det siste året forlater du oss?
Det hadde en varig effekt på meg og Ron.
Man må stå til ansvar for dem man trakk inn.
Og for meg var det det feigeste
jeg har sett i mitt liv.
Noen ganger er man feig og må innrømme det. Enkelt.
Jeg burde…
Man ringer lagkameraten sin,
selv om det er ubehagelig.
Så jeg skulle ønske det hadde skjedd.
Det tok lang tid å finne ut hva som var galt.
Hadde jeg vært i balanse 23 år gammel, ville jeg blitt stor.
Ron Artest
på Los Angeles Lakers kom med store nyheter i dag.
Ron søkte om å få endret sitt navn til Metta World Peace.
Latterlig. Det minner om da Prince
ble The Artist Formerly Known As Prince. Kom igjen!
Etter bråket sa jeg til terapeuten at jeg bare ønsket balanse.
"Bare det betyr noe."
Jeg prøvde å bli mindre knyttet til spillet.
Det er buddhisme.
Metta er et buddhistisk navn.
Man vil knytte seg til så mange positive ting som mulig.
Når man ser på karrieren min
som dårlig lagkamerat, er Metta det motsatte.
Vær en god venn, vær kjærlighet og godhet.
Jeg vil kommunisere og bli et bedre menneske.
Og det er det Metta står for.
Jeg hadde problemer med Ron i årevis.
Det ble til en avsmak inne i meg.
Jeg ble nok sintere da han vant mesterskapet.
Ron Artest har utnyttet sin andre sjanse.
Han har reist seg etter bråket.
Nå et NBA-mesterskap med Los Angeles Lakers.
Ron, du er eneste spiller på Lakers
med sitt første mesterskapet. Du er mester. Hvordan føles det?
Jeg skulle ta et med Jermaine, Donnie, Larry,
Jamaal Tinsley og Jeff Foster i Indiana.
Men jeg stakk. Jeg var feig.
Jeg føler meg som en feiging i deres nærvær.
Jeg stakk fra dem som lagkamerat.
Så vinner jeg et mesterskap, så…
La oss snakke om kampen.
Jeg la det bak meg. Jeg tapte penger. Greit.
Men jeg føler at Jermaine fortsatt har et stempel.
Jermaine O'Neal.
Han var på vei til å bli en av tidenes spillere.
Når jeg ser på Jermaine i dag,
tror jeg han har lidd mer enn noen av spillerne.
Ronnie Artest endte i Lakers og vant et mesterskap.
Selv Jack, som hadde spilt på et mesterskapslag, San Antonio.
Så Jermaines karriere stoppet opp.
Ansvaret for å lede laget var hans
da alt skjedde. Det var ikke hans feil.
Men han fikk skylden.
Jeg har aldri prøvd å bruke ordet "anger".
Men…
det er en del av meg
som alltid har plaget meg.
Helikopteret fløy over Palace of Auburn Hills.
Mannskaper begynte å rive stedet.
Det var Detroit Pistons hjemmebane der de vant tre mesterskap
før det stengte for godt etter 2017-sesongen.
Saken trakk ut i årevis.
Jeg vil ikke snakke. Jeg ville videre.
Jeg har aldri kommet fra det.
Folk trodde billetten ga dem rett til å gjøre som de ville.
Handle og behandle folk som de vil.
Jeg sier ikke at mye av det var riktig.
Men de hadde en personlig tilknytning til spillerne.
Det kommer opp hvert år.
Ungdom som ikke var født da spør.
Tilhengerne har en personlig tilknytning.
Det er et mørke der.
Som profesjonell idrettsutøver kan man ikke gå opp på tribunen.
Så mye bortkastet tid og ressurser
når andre forbrytelser og drap skjedde.
Ingen brydde seg om hvem som vant straffesakene
eller ankesaken.
Jeg kunne ikke snakke på årevis.
Dette er siste gang du kan spørre meg om dette.
Jeg vil ikke snakke om drittsekken som kastet øl.
Heller ikke om de tapte pengene.
Dette er en skandale.
Gjorde jeg noe galt, var det å tro det ville fungere.
Jeg tok feil.
Tilskuere og spillere slåss. Spillerne…
Noen ting blir aldri borte.
Aldri.
Skandalekampen i Palace er en slik hendelse.
Helt frem til i dag er en del av meg
fortsatt i Palace til de river det.
Tekst: Helge Haaland