Downloaded from YTS.MX
‎Pe 19 noiembrie 2004,
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎a avut loc un incident între jucători ‎și fani la un joc de baschet din NBA.
‎Materialul brut filmat ‎nu a fost dat publicității.
‎DETROIT SAU NIMIC
‎E timpul ca NBA să nu se mai prefacă.
‎Adică TBA,
‎Asociația Golanilor.
‎Tipii ăștia n-au avut reguli. ‎Se cred vedete cu fițe.
‎Nu-mi venea să cred ce vedeam.
‎A fost o încăierare epică.
‎Neprofesionist.
‎Complet neprofesionist.
‎E greu să explici asta ‎celor din suburbiile Americii.
‎Ron Artest a explodat.
‎Are probleme psihice.
‎Mergem împreună, amice!
‎Stephen Jackson a meritat ‎pedeapsa cea mai grea.
‎Nu mai vorbesc de rahatul ăsta. ‎Înregistrezi pe cameră?
‎S-a pus prea mare presiune pe mine.
‎Voiam să evadez pe orice cale.
‎Presiune pe NBA să-și curețe rândurile
‎și să arate că acești băieți ‎nu sunt golani.
‎Dacă ai ști ce s-a întâmplat ‎și care a fost efectul asupra tuturor,
‎n-ai mai pune întrebări.
‎Vreau povestea. ‎Cele întâmplate, cadru cu cadru.
‎Arată-le toate filmările.
‎Apoi, după ce ți s-a povestit, ‎trage singur concluzia.
‎POVEȘTI DIN SPORT: ÎNCĂIERARE PE TEREN
‎UN SERIAL DOCUMENTAR ORIGINAL NETFLIX
‎ÎNCĂIERARE PE TEREN
‎Sunt bine. Pot să merg!
‎- Bine. ‎- Pot să merg!
‎Bine. În regulă.
‎Mergem împreună, amice!
‎Când am ajuns în vestiar, ‎țin minte că m-am așezat
‎și am stat așa o vreme.
‎Cu echipamentul pe mine.
‎Telefonul vibra întruna.
‎Mă sunau soția, mama, fratele, prietenii.
‎Am primit peste o sută de mesaje.
‎Eram plin de adrenalină.
‎Stăteam acolo și încercam să mă calmez.
‎Montat pentru luptă.
‎Îmi ziceam: „Ești terminat.
‎S-ar putea să nu mai joci niciodată. ‎Trebuie să găsești altceva.”
‎Mulțumesc, apreciez.
‎O targă care ia un suporter rănit.
‎O ambulanță la fața locului, ‎cu luminile aprinse și victime înăuntru.
‎Așa a degenerat jocul Pistons-Pacers ‎la arena din Auburn Hills.
‎Toți zic că onoarea orașului va fi pătată
‎și arată cu degetul ‎către anumiți jucători de la Pacers.
‎Când am ajuns acasă,
‎m-am uitat toată noaptea la asta.
‎Ar trebui niște reguli speciale ‎pe aceste arene.
‎Dar noi ne purtăm cu mănuși
‎și îi tratăm pe acești milionari ‎de parcă ar fi speciali.
‎Prea mulți jucători din ligă,
‎ale căror fapte și atitudini ‎arată o mentalitate de golan.
‎Îmi amintesc că mă uitam la TV.
‎Acum mă gândesc ‎la cât am muncit ca jucător profesionist
‎ca să ajung în acel punct.
‎Toată munca ta
‎dispare uite-așa.
‎Din postura în care am fost crescut ‎în Columbia, Carolina de Sud,
‎am ajuns să văd viața altfel.
‎Arboram steagul confederat pe tribunal
‎până acum trei sau patru ani.
‎Iei decizii pe măsură ce crești ‎datorită mediului.
‎Mediul îți dicta ce ar trebui să faci,
‎iar baschetul mi-a devenit un refugiu
‎pentru a nu merge pe calea celor mulți.
‎Recrutarea de noi talente pentru NBA ‎va avea loc miercuri.
‎Candidații sunt cei mai tineri ‎de până acum.
‎Un licean din a XII-a, Jermaine O'Neal, ‎crede că e pregătit să joace în NBA.
‎Jermaine O'Neal!
‎O'Neal, american get-beget ‎din Carolina de Sud,
‎a decis să-și încerce norocul.
‎Știam că a venit vremea să intru în NBA.
‎Sunt cel care poate schimba genealogia,
‎care poate rupe seria de lucruri
‎care se întâmplau iar și iar. ‎Eu sunt piesa lipsă.
‎The Portland Trailer Blazers ‎îl selectează pe Jermaine O'Neal
‎de la liceul Eau Claire ‎din Carolina de Sud.
‎M-au selectat la 17 ani, ‎la Portland Trail Blazers.
‎Ți se oferă ocazia să joci,
‎lucru la care mulți visează ‎când ai 17 ani.
‎Nu? Tocmai îmi luasem permisul.
‎Dar nu uit de huiduieli.
‎Au fost unul dintre lucrurile ‎care m-au motivat cu adevărat.
‎Suporterii nu mă voiau.
‎Iar acum, Jermaine O'Neal…
‎Îmi amintesc primul meu meci în NBA.
‎E ca și cum ți s-ar împlini visul.
‎Nimic nu se compară cu arenele din NBA.
‎Simți acea energie,
‎ura față de echipa adversă ‎sau iubirea față de echipa gazdă.
‎Jermaine O'Neal!
‎Eram cel mai tânăr jucător din NBA ‎în acel moment.
‎De la cel mai bun jucător din liceu
‎am trecut la locul patru ‎pe postul meu din echipă.
‎Nu te gândești să nu joci. ‎Nu te gândești la asta.
‎Dacă o faci, ești un ratat.
‎Îmi ziceam: „Cum naiba ‎de nu-mi dați șansa să joc?”
‎Stăteam la capătul băncii ‎și aveam lacrimi în ochi.
‎Gândeam: „Ceva trebuie să se schimbe.”
‎Acum două luni, Pacers au pierdut ‎în fața unui O'Neal,
‎dar acum au și ei unul: Jermaine O'Neal.
‎Când mi-au zis la telefon că m-au dat ‎echipei din Indiana, eram încântat.
‎Aveam șansa să joc cu Reggie Miller.
‎Reggie!
‎Sunt fan înrăit al lui Reggie. ‎Pentru el am venit.
‎Vin la meciuri datorită lui Reggie.
‎Știu că e un competitor adevărat. ‎E o legendă.
‎Le-am spus: „Dați-mi dulapul ‎de lângă al lui. Vreau să-i vorbesc.”
‎Acum, Reggie. Aruncă la coș!
‎Am jucat 18 ani pentru Indiana Pacers.
‎Cei din Indiana respiră baschet.
‎Îl trăiesc.
‎Așadar, eu fiind dependent de baschet,
‎eram în rai.
‎Am avut norocul ca Donnie Walsh,
‎președinte și director, să-mi dea o șansă.
‎Reggie a fost cel care ‎a pus echipa Indiana Pacers…
‎DONNIE WALSH ‎PREȘEDINTE INDIANA PACERS
‎…pe o direcție ‎pe care nu mai merseseră.
‎Chiar a vrut să câștige
‎și a făcut mai mult decât oricine ‎în încercarea de a obține titlul.
‎Reggie Miller de la Indiana Pacers.
‎Unul dintre cei mai buni jucători ‎de baschet din NBA.
‎- Mă bucur că ești aici. ‎- E plăcerea mea.
‎E mai multă presiune pe tine acum ‎din cauza succesului din sezonul trecut?
‎Așa cred.
‎Vreau să câștig campionatul.
‎Ăsta e scopul meu. ‎Am fost foarte aproape anul trecut.
‎FINALA NBA DIN ANUL 2000
‎În finala din 2000 ‎ne-au bătut cei de la Lakers.
‎Reggie se întoarce și aruncă…
‎Mingea lovește inelul, ‎iar Lakers sunt campionii NBA.
‎O întrebare rămâne:
‎câte ocazii să mai aibă ‎magnificul Reggie Miller?
‎Acela a fost al 14-lea meu an ‎și nu câștigasem niciodată titlul.
‎Considerând contractele și vârsta,
‎sosise momentul să întinerim
‎și astfel l-au adus pe Jermaine.
‎În ziua când m-au dat la schimb, ‎eram la Champps, în Indianapolis.
‎Am intrat și am auzit: ‎„Pe ăsta l-au dat pe Dale Davis.”
‎Oamenii erau furioși.
‎Au distrus echipa.
‎Aveam 12 ani.
‎PACERS AU FOST PĂCĂLIȚI
‎Nu fusesem niciodată titular,
‎seară de seară,
‎dar eram dispus să sacrific totul ‎pentru această ocazie.
‎Sută la sută că nu veți fi dezamăgiți.
‎Veți fi foarte mulțumiți de acest schimb.
‎Pot contribui cu multe.
‎Cred că Jermaine era hotărât să arate
‎că poate fi un jucător foarte bun.
‎Avea aerul ăsta de încredere ‎și în afara terenului.
‎Astfel de jucători își dorea liga.
‎Mă gândeam că, nu atunci,
‎ci mai târziu, ‎poate îl va înlocui pe Reggie.
‎Părea să arate că este în stare ‎să țină renumele,
‎și nu mă refer la joc,
‎ci la exemplul de lider ‎în fața jucătorilor tineri.
‎Trebuie să fii cel mai bun. ‎Trebuie să fii sălbatic.
‎Jermaine, pentru mine, ‎era un jucător neobișnuit.
‎Putea face multe ca jucător înalt,
‎dar știa și să dribleze, ‎plus că era foarte atletic.
‎O'Neal cu o superbă rotire ‎pe lângă Vlade Divac.
‎Jermaine era pe punctul de a deveni ‎un superstar în joc.
‎Devenise simbolul echipei Indiana Pacers.
‎DE LA BĂIAT LA BĂRBAT
‎Pentru prima dată în echipa All-Star NBA, ‎pivotul Jermaine O'Neal.
‎Ziceam: „Îmi place.”
‎Nu-mi păsa de minute sau puncte.
‎Voiam ca tinerii să ducă greul.
‎Voiam să câștig titlul pentru Indiana. ‎Doar asta urmăream.
‎Țelul meu principal,
‎nu neapărat într-un singur an,
‎e să aduc jucători compatibili între ei.
‎ȘAPTE JUCĂTORI TRANSFERAȚI ‎LA PACERS
‎Când am fost transferat la Indiana ‎eram în drum spre Miami.
‎Au zis: „Nu coborî din autobuz.
‎Te-au transferat.”
‎Eu nu ascult niciodată. ‎Așa că am coborât din autobuz.
‎Au zis: „Nu intra pe teren.”
‎Și am intrat pe teren.
‎Au zis: „Ieși de pe teren.”
‎Am spus nu și m-am antrenat o oră.
‎La prima întâlnire ‎cu presa din Indianapolis,
‎nou-veniții la Indiana Pacers
‎s-au declarat ușurați ‎că au plecat din Chicago.
‎E bine să fiu aici, ‎după doi ani de eșecuri la Chicago,
‎care au fost grei. ‎Vreau să contribui la victorie.
‎Nu aveam multă încredere în oameni
‎din cauza unor situații prin care treceam.
‎Îi consider dușmani. ‎Toți sunt dușmani, mereu.
‎Dar, pe teren, aveam încredere.
‎Îmi amintesc primul antrenament ‎după transfer.
‎La antrenamentul ăla de trei ore,
‎Jermaine a venit la mine
‎și mi-a zis: ‎„Nu m-am mai antrenat atât de dur.”
‎Iar eu: „Ai dreptate. O să fie bine.”
‎Ron a fost cel mai muncitor ‎din câți am văzut.
‎Era, probabil, cel mai talentat apărător
‎dintre cei pe care-i văzusem ‎în ultimii zece ani.
‎Ron e diferit,
‎dar diferit nu e rău.
‎Diferit înseamnă, uneori, unic.
‎Iar Ron era unic prin talentul său.
‎N-am văzut pe nimeni să joace ‎atât de îndârjit ca el.
‎Era o forță pe teren.
‎Când intru pe teren, dau totul.
‎Arată-mi ce poți!
‎Testează-mă. Poți fi mafiotul mafioților.
‎Nu contează. O să mor aici.
‎Fiecare echipă are nevoie ‎de un Ron Artest.
‎Ai nevoie de unul ‎de care la toți să le fie frică.
‎Scos în decor de către Artest.
‎Acum se ceartă cu antrenorul Keith Howins.
‎Nu e bine să te pui cu Artest.
‎Așa e el.
‎Jucător bun, dar își cam pierde cumpătul.
‎Îmi zicea: „Nu e corect. ‎N-au voie să facă asta.”
‎Mi-am dat seama că exagerează ‎cu ideea lui de dreptate.
‎Nu mi-au plăcut oamenii. ‎Aveam mereu ciudă pe cineva.
‎Aveam cel mai bun apărător pe interior, ‎și anume Jermaine,
‎dar și cel mai bun apărător om la om, ‎și anume Ron.
‎Era poezie în mișcare când erau pe teren.
‎Dacă te atac și mă depășești, ‎te atacă Jermaine.
‎Mai eram și cam nestăpâniți. ‎Da, eu și Jermaine.
‎Jermaine era nestăpânit, ‎dar se controla.
‎Aveam în comun multe trăsături.
‎Câinoși, duri. Nu scapi de noi.
‎Și am început să dăm iama în echipe.
‎Indiana Pacers nu poate fi oprită.
‎Indiana Pacers ‎are cele mai bune rezultate din NBA.
‎Indiana Pacers, ‎cea mai bună echipă din NBA.
‎Indiana Pacers, ‎echipa pe care toți vor s-o bată.
‎Nu înțelegeți cât de buni am fost.
‎Aveam cele mai bune rezultate. ‎Am ajuns în finala Conferinței de Est.
‎Când îmi amintesc, ‎știu că acel campionat a stârnit…
‎totul.
‎Detroit era incredibil de talentată ‎și știam că vom avea de furcă cu ea.
‎Eram cele mai bune două echipe, ‎atât în apărare, cât și în atac.
‎Care urma să câștige între ele două, ‎va câștiga campionatul.
‎În ediția aceea, ne-au împins la limită.
‎La baschet, în playoff,
‎marja de eroare e atât de mică.
‎Toți au capacități fizice. Dar…
‎Hamilton e faultat de data asta.
‎Artest ar putea fi eliminat, ‎în plus, va fi greșeală personală.
‎N-a fost o mișcare bună.
‎E un meci crucial pentru ei.
‎La acest scor, nu-ți poți pierde calmul.
‎E prea important.
‎Nu poți faulta la momentul nepotrivit ‎ca să-i oferi avantaj adversarului.
‎Pentru prima dată în 14 ani,
‎Pistons merg în finala NBA!
‎Sunt campionii Conferinței de Est ‎din 2004!
‎Am pierdut meciul șase în Detroit.
‎E ca și cum cineva te-ar înjunghia.
‎Greșeala personală a lui Ron Artest…
‎Asta a dus la eșec?
‎Sigur că a avut un impact.
‎A fost o decizie grea.
‎Am ridicat antebrațul, știi ce spun?
‎Și…
‎Cred…
‎Arbitrul a văzut. Știi, era…
‎Am pierdut la Detroit, ‎în Conferință, știu.
‎Trebuia să mergem în finală. ‎Trebuia să câștigăm.
‎UN FINAL EȘUAT
‎SEZON RATAT DE LA UN FAULT PERSONAL
‎FAULTUL LUI ARTEST DĂ BĂTĂI DE CAP
‎ARTEST NU SE POATE CONTROLA
‎Când noi am ieșit, ‎cine a câștigat campionatul?
‎Detroit Pistons a șocat-o ‎pe Los Angeles Lakers.
‎Mental, au fost mai puternici ca noi.
‎Ziceam: „Băieți!”
‎A fost frustrant.
‎Pe curând.
‎Te iubesc!
‎Ieși din gunoi!
‎În anul următor, ‎știam că nu va fi în regulă.
‎Știam că ceva e în neregulă ‎și că trebuie să mă retrag.
‎Am zis: „Vreau să mă retrag”,
‎iar Pacers au zis: „Nu. Trebuie să joci.
‎Mai ai șase ani de contract.”
‎Vedeam că Ronnie venea zilnic cu așa ceva.
‎Zicea: „Nu pot să vin la antrenament. ‎Am de compus muzică.”
‎Trebuie să poți face ce vrei.
‎Deci, dacă vreau să plec
‎sau să-mi iau liber o lună… Sunt adult.
‎Nu sunt nebun ‎dacă fac ceea ce vreau să fac.
‎Dacă-ți iei liber la începutul anului…
‎Mai avem șase luni și jumătate, ‎iar tu vrei pauză?
‎Voi scoate albumul pe 23 noiembrie,
‎și, după ce iese albumul,
‎mă voi concentra ‎pe câștigarea campionatului.
‎Eram foarte anxios tot timpul.
‎Inima ta pompează.
‎Nu puteam controla acest lucru. ‎În fiecare zi.
‎Ziceam: „Trebuie să văd ‎ce nu e în regulă.
‎De ce nu ești fericit ‎la baschet, lângă colegii tăi?
‎De ce nu ești fericit? Găsește răspunsul.”
‎Făceam deja terapie, ‎dar nu te puteai face bine peste noapte.
‎Știam că are o psihiatră ‎care-l însoțea peste tot.
‎Știam că trebuie să facă ședințe cu ea.
‎Știam atâtea,
‎dar nu ne-am spus niciodată
‎că avea o anumită problemă medicală.
‎Am avut depresie și anxietate.
‎Anumite lucruri mă deprimau, ‎iar viitorul îmi dădea anxietate.
‎Unii oameni își controlează emoțiile. ‎Eu nu pot.
‎Dacă sunt exaltat, fericit, ‎sau bag coș de sus și câștig,
‎aceste emoții nu-mi fac bine.
‎Fie pozitive, fie negative, ‎nu le pot controla.
‎Haide! Ce naiba faci?
‎N-o să fac asta cu tine! ‎Haide!
‎Vezi-ți de paza ta!
‎Se ceartă.
‎Calmează-te, omule.
‎Uneori, Ron se cam agita.
‎Iar dinamica dintre Jermaine și Ron ‎era îngrijorătoare.
‎Ultima picătură
‎a fost când a spus că are un deces ‎în familie și s-a dus la Premiile Source.
‎Vă rugăm să-i întâmpinați
‎pe Tru Warier Ron Artest și Petey Pablo!
‎Zici că mergi la înmormântare ‎și, trei-patru zile mai târziu,
‎te văd la TV prezentând un premiu ‎la o gală de premiere
‎după ce ai dispărut acum patru zile.
‎Câștigătorul este… ‎Habar n-am ce fac, dar e bine.
‎Simțeam că trebuie să evadez.
‎Orice cale de a scăpa. Cu siguranță.
‎Nu mai răspund ‎la nicio întrebare despre Ron.
‎Ron nu vrea să fie aici. ‎Ron nu mai contează.
‎Contează Pacers ‎și jucătorii care trudesc zilnic.
‎M-am săturat să răspund la întrebări ‎despre Ron.
‎Îi imploram pe tipii ăștia.
‎„Puneți-vă de acord!”
‎Nu i-am putut face să înțeleagă ‎această șansă.
‎N-am ascultat de Reggie.
‎De fiecare dată când mă dirija ‎și îmi dădea sfaturi
‎mă gândeam: „Îl rup la antrenament.”
‎Știu că aducem împreună
‎tineri care se pot călca pe bătături,
‎dar voiam să câștig
‎și căutam un ultim membru pentru echipă.
‎De asta am făcut schimbul cu Stephen.
‎Țin minte că m-au sunat ‎Donnie Walsh și Larry Bird.
‎I-am pus pe difuzor, ‎fiindcă eram pe stradă.
‎Eram cu amicii la numărul 3200.
‎„Bun venit la Indiana Pacers” etc.
‎A fost un moment minunat.
‎Când a zis „Bun venit…”, ‎toți amicii mei țopăiau…
‎Știam că șansa e inegalabilă.
‎Când a venit Stephen,
‎a fost un lucru bun fiindcă, ‎deși îl aveam pe Jermaine și pe Ron,
‎a venit un alt dur și nebun, ‎și anume Stephen Jackson.
‎Totul trece prin Indiana. ‎Nu e niciun secret.
‎Toți trec pe la noi ca să ajungă unde vor.
‎Suntem echipa care trebuie învinsă.
‎Avem jucători. Trebuie să-i unim.
‎O provocare pe gustul tău.
‎Sunt pregătit pentru ea. ‎Pentru asta trăiesc.
‎Iubesc presiunea. Mă pricep la asta.
‎Amândoi am crescut pe stradă.
‎Ne certam care să-l țină pe cel mai bun,
‎chiar era să ne batem.
‎Am cedat: „Bine, Steve, îl ții tu.”
‎Îmi ziceam: „E nebun!”
‎Ne asemănăm mult, ‎dar suntem complet diferiți.
‎Știam că e dus cu capul.
‎Dar era un baschetbalist al naibii de bun.
‎Nu l-am judecat pentru altceva. ‎Nu mi-a păsat.
‎Eram ciudat și eu. Fumam iarbă toată ziua.
‎Viața mea și-a lui Ron era baschetul.
‎D-zeu mi-a dat acest dar ‎ca familia să nu mai sufere ca mine.
‎Jack e un om foarte agresiv. ‎Avem multe trăsături în comun.
‎Se enerva rapid și ți-o spunea în față.
‎Dădea totul pe teren.
‎Sunt un tip loial. Atâta spun: ‎dacă sunt cu tine, sunt cu tine.
‎Filmăm acum, apoi mergem la bar ‎și, dacă cineva se ia de tine,
‎eu sunt primul care sare. Așa sunt eu.
‎Dacă sunt cu tine, sunt cu tine. ‎Eu eram piesa lipsă.
‎Asta spuneau.
‎Piesa lipsă din echipa pentru titlu.
‎Doar câteva echipe pot spune:
‎„Avem șansa să luăm titlul.” ‎Din cei 18 ani ca jucător,
‎doar în acel sezon puteam lua titlul.
‎A fost anul nostru.
‎19 NOIEMBRIE 2004
‎Ăsta e meciul mult-așteptat.
‎O rivalitate care mocnea ‎cu mult înaintea sezonului.
‎Două echipe, stiluri similare, ‎un singur supraviețuitor.
‎Înainte de meci, ‎aveam șapte victorii și o înfrângere.
‎Era jocul pe care-l doream ‎mai mult decât orice.
‎Nu știam ce urma să se întâmple.
‎Mergeam să demonstrăm ceva.
‎„Voi aveți titlul,
‎dar vă anunțăm
‎că îl vom lua noi anul ăsta.”
‎- De unde ești? ‎- Detroit!
‎La Detroit era foarte greu de jucat. ‎Nu te menajau.
‎Evident, avem o misiune dură
‎pe arena Palace.
‎Aveau o trupă de fani furioși
‎și fideli care îi admirau.
‎Și foarte agresivi.
‎Da! Numărul unu! Despre asta vorbesc!
‎Fanii aduceau un mare aport la victorii,
‎fiindcă cei de pe teren ‎îi auzeau cum se manifestă.
‎Când veneam la sală, ‎știam că Pistons va câștiga.
‎Nu știam cu cât.
‎Dacă 20.000 de oameni ‎se adună vreo cinci ore și beau…
‎ȘEF OPERAȚIUNI ‎ARENA PALACE
‎…scena e pregătită. Undeva, ‎cineva va avea o problemă.
‎Erau doi la care voiam ‎să le retragem abonamentele.
‎Ne săturasem de prostiile lor.
‎Era vineri seara. ‎Nu trebuia să muncim sâmbătă…
‎FAN PISTONS
‎…așa că te bucurai mai mult.
‎Beam ceva, stăteam cu prietenii. ‎Mă răsfățam.
‎Charlie e fan. ‎Avea abonament pe tot sezonul.
‎Avea probleme în acea seară,
‎așa că urma să-l anunțăm
‎că îi vom anula abonamentul.
‎Asiguram ordinea la meciuri ‎de două-trei ori lunar.
‎POLIȚIA DIN AUBURN HILLS
‎În acea zi, ni s-a dat partea de est.
‎Aveam o rivalitate cu Indiana,
‎iar suporterii erau destul de montați.
‎Toți cei din NBA vor unul din ăsta. ‎Pentru asta joacă: inelul de campion.
‎Urma să transmit meciul pe ESPN. ‎Indiana era o echipă grozavă.
‎Era concurentă la titlu
‎și era, probabil, ‎cea mai bună echipă din NBA.
‎Dar Detroit era echipă bună.
‎O echipă foarte bună.
‎Aveam degetul pus în ghips. ‎Stephen a fost mutat pe post de atacant.
‎Nu știam cât de mare e rivalitatea ‎în care ne băgam.
‎S-au luptat cu echipa asta ‎tot anul trecut,
‎apoi, în finală, aproape s-au încăierat.
‎Aveam de demonstrat ceva în meciul ăla.
‎E momentul nostru. Să fim bine înțeleși.
‎Simțeau că e anul lor,
‎iar noi că trebuia să ne apărăm titlul.
‎Îmi amintesc seara aceea. ‎Arena era electrizantă.
‎Era ca o trăire supranaturală.
‎Simțeai cum ți se ridică părul pe ceafă.
‎În cazul unui meci televizat ‎în toată țara,
‎arena se aude altfel. ‎Mai multe lumini. Mai multe camere.
‎ARBITRU NBA
‎Sunt foarte atenți ‎la alocarea acestor meciuri,
‎fiindcă nu vor să facă liga de râs.
‎Nimeni nu voia să-i arbitreze pe Pistons.
‎Știai că va urma o seară grea.
‎Când îi arbitrezi pe Ben Wallace, ‎Stephen Jackson, Ron Artest,
‎te așteaptă dezastrul.
‎Fani ai baschetului ‎din marele stat Michigan
‎și cei din arenă veniți din toată lumea,
‎ridicați-vă în picioare.
‎E timpul să-i cunoaștem și să-i salutăm ‎pe baschetbaliștii…
‎de la Detroit Pistons!
‎Aveau cel mai energic crainic. Nu-i așa?
‎Te întărâtă și spui: ‎„Vin peste tine, Detroit.”
‎Având 2,06 m, ‎pivotul cu trei pe tricou, mare și roșu,
‎Ben Wallace!
‎L-au prezentat pe Ben Wallace.
‎Asta m-a întărâtat: ‎„Hai să-i batem. La naiba cu ei!”
‎Nu știam că Ben Wallace ‎și-a pierdut fratele.
‎Având acea energie, a fost…
‎Știam că trebuie să folosesc acea energie ‎doar în jocul de baschet.
‎Era ca un butoi cu pulbere.
‎Un meci plăcut, dacă e în sezonul regulat.
‎Sperăm că se vor întâlni din nou ‎în playoff.
‎Pistons sunt perfecți acasă. ‎Arena Palace e plină ochi.
‎În meciul ăla,
‎credeam că-i batem pe Pistons
‎și voiam să văd dacă echipa merge.
‎Artest face un pas înapoi… ‎Ce sfert pentru Ron Artest!
‎Patru zecimi de…
‎Deși nu prea-mi ieșea, jucam grozav.
‎Își luau bătaie. ‎Am dominat de la început la sfârșit.
‎Ron domina. Nimeni nu-l putea opri.
‎Doi, trei, patru apărători… ‎Nu-i făceau față.
‎Era prea agil. ‎Era cel mai bun jucător de pe teren.
‎Conduceam cu peste zece puncte ‎și băieții mei discutau.
‎Le ieșea totul.
‎Ron și Jermaine.
‎Ce e mai bun la Ron și Jermaine.
‎Era fantastic.
‎Era momentul nostru. Spectacolul nostru.
‎Venisem cu altă atitudine.
‎Stephen era perfect.
‎„Tipul ăsta înscrie orice coș important.”
‎Am știut imediat ‎că suntem cea mai bună echipă.
‎Îi băteam de le mergeau fulgii.
‎Au făcut echipă pentru titlu. Era evident.
‎Deoarece îi băteam,
‎suporterii cu abonament au dispărut.
‎Plecaseră.
‎Așa că oamenii care coborau în tribune,
‎probabil că erau deja îmbătați de ideea ‎că vor sta pe acele locuri.
‎Au făcut-o cu lipsă de respect. ‎Jocul era aproape gata.
‎Titularii erau încă pe teren. ‎Deși conduceau cu vreo 20 de puncte.
‎Wallace, ce capac magnific!
‎N-a fost fault.
‎La final, aveam 15 puncte avans. ‎Jocul îmi părea terminat.
‎Jamaal Tinsley îi spune lui Ron:
‎„Poți face fault acum.” ‎Ron s-a uitat la el…
‎„Poți face fault acum.”
‎Ai făcut fault. Poți pleca, nu?
‎De ce să-i spui asta?
‎Ron nu trebuie întărâtat ‎ca să facă prostii.
‎Artest cu 24, O'Neal la 20,
‎Croshere 15, Tinsley 13.
‎La repliere, eu îl țin pe Ben. ‎Când primește mingea,
‎eu nu mă apăr în fața lui. ‎Nici nu să încerc să-l faultez.
‎Voia să dea coș de sub panou.
‎N-am vrut să-l las, așa că l-am împins.
‎A fost un fault prea dur ‎în acel moment al meciului.
‎Wallace! Îl împinge pe Artest!
‎Situația poate degenera ‎dacă nu se intervine.
‎Wallace e supărat. ‎Jucătorii se țin unul pe altul.
‎Wallace încearcă să fie împăciuitor.
‎Acum Jackson urlă…
‎Cu îmbrâncelile n-am nicio problemă.
‎Se petrec mereu. Împingeri, înghionteli,
‎toate sunt false.
‎De obicei în NBA, nimeni nu se bate.
‎E lipsă de respect ‎să iei la pumni pe cineva.
‎Totul s-a schimbat
‎când Ron s-a întins pe masa scorerului.
‎S-a întins acolo, ceea ce e anormal. ‎Nu e normal să te întinzi pe masa aia.
‎E o nebunie, știi?
‎E aproape mai rău decât faultul.
‎În acel moment, făceam terapie. ‎Așa că exersam în timp real.
‎Trebuia să număr până la cinci.
‎Dacă se întâmplă ceva, zici: ‎„Unu, doi, trei…”
‎Înainte să faci ceva, ‎numeri ca să ai timp de gândire.
‎Echipa mea era lângă mine.
‎Era haios, fiindcă mă simțeam important.
‎Simțeam că… Îmi cunoșteam echipa
‎și știam că Jermaine ‎nu-l va lăsa pe Ben să mă atingă.
‎Știam sigur. Mai era și Steve Jackson.
‎Gândeam: „OK. Nu trebuie să fac nimic.
‎Sunt bine.”
‎Wallace e încă nervos.
‎Acum, presupun că Wallace a fost eliminat.
‎Ben, plin de banderole, ‎cordeluțe și brățări,
‎a început să arunce lucruri.
‎Și-a aruncat cordeluța și brățările.
‎Era clar că își ieșea din minți.
‎Fanii nu știu că mulți dintre noi ‎suntem prieteni
‎și au impresia ‎că asistă la o bătaie reală.
‎Și reacționează la fel ca tine.
‎Dacă faci asta, ce crezi că vor face?
‎Publicul imită jucătorii.
‎Cu coada ochiului,
‎am văzut ce urma.
‎Cu încetinitorul.
‎Ca și cum…
‎Să vadă toți. Atât de încet s-a întâmplat.
‎Bum!
‎Artest a sărit peste masa scorerului
‎și încearcă să ajungă în tribune!
‎Artest e în tribune!
‎E groaznic. Au venit și alți fani.
‎Când l-am văzut, m-am dus și eu. ‎Avea nevoie de ajutor.
‎Când ajung la el, îl lovește altă bere. ‎Ăla era tipul…
‎Stephen Jackson e între fani.
‎Paza încearcă ‎să restabilească ordinea.
‎Fanii se bat cu jucătorii! ‎Jucătorii încearcă să se ajute reciproc!
‎Rasheed Wallace merge în tribune!
‎E o rușine.
‎Jucătorii încearcă să-i scoată ‎pe ceilalți de-acolo,
‎fiindcă au venit fanii.
‎Ce scenă tristă pe arena Palace.
‎Fiind în tribune, ziceam: „E OK.”
‎Nu credeam că se va întâmpla și altceva.
‎Credeam că se va termina.
‎M-am oprit și m-am uitat în jur.
‎„Unde e paza?”
‎Poliția nu era acolo. ‎N-am văzut niciun polițist.
‎Nici agenți de pază. ‎Nimeni care să oprească asta.
‎Era lume peste tot. Ca-ntr-o busculadă.
‎Ne împingeau spre ieșire.
‎Cumva, am ajuns pe teren.
‎Mi-amintesc că am fost șocat. ‎Parcă văzusem un extraterestru.
‎„Tipul ăsta vine pe teren să se bată?”
‎În acel moment, mă săturasem. ‎Nu voiam să mă mai bat,
‎dar tipii ăștia mă provocau ‎în zona mea de confort.
‎Trebuia să fii nebun să mergi pe teren
‎și să te iei de Ron Artest ‎care venise din tribune.
‎Ce scenă tristă pe arena Palace.
‎Încă o bătaie în fața băncii Pistons.
‎E un fan. Treaba e periculoasă.
‎Fanii aruncă…
‎Nu l-am văzut venind și m-a pocnit.
‎Știți…
‎O mișcare de laș.
‎Am fugit acolo și am încercat să- l ajut.
‎A alunecat. Slavă Domnului!
‎A fost cea mai bună ratare ‎din cariera lui Jermaine.
‎Dacă Jermaine i-ar fi aplicat acel pumn…
‎acel fan ar fi mort.
‎…acum, pe teren.
‎Ron Artest are o privire înfricoșătoare.
‎M-am înfricoșat când am realizat ‎cum degenerase situația
‎și cât de rău va fi.
‎Bună seara. 911.
‎Trimiteți pe cineva la arena Palace.
‎- Sunt deja acolo. ‎- Se bat.
‎- Se bat jucătorii? ‎- Repede!
‎Bine. Am trimis deja pe cineva.
‎Vă rog, grăbiți-vă!
‎Pe atunci, ‎aveam trei polițiști la arenă.
‎Cam puțini pentru 20.000 de oameni.
‎N-aveam control.
‎Am hotârât să scoatem jucătorii ‎de pe teren.
‎Dacă îi vom scoate de pe teren, ‎fanii se vor calma.
‎Un polițist vine din spatele meu
‎cu paralizantul scos,
‎gata să-l imobilizeze pe Ron.
‎N-am vrut să-l paralizez pe Ron Artest. ‎Era deja la podea.
‎Părea obosit.
‎Apoi, am dat peste Reggie Miller, ‎la costum.
‎Pe atunci, nu știam ‎că e Reggie Miller sau un jucător,
‎pentru că era în costum. ‎Îl întreb ce face.
‎Cum să nu știi că Reggie Miller ‎e la Pacers?
‎L-am înșfăcat pe ofițer: „Ce faci?
‎Scoate-i pe ceilalți de pe teren. ‎Nu-l imobiliza pe el.”
‎Atunci m-am enervat.
‎Nu vreți să ne ajutați. ‎Suntem 15 contra 30.000.
‎Încearcă să-i întoarcă ‎pe cei de la Pacers la vestiar.
‎L-am luat pe Ron și am luat-o la fugă.
‎Toată lumea venea către același loc.
‎Și aruncau tot ce le cădea în mână.
‎Fanii ăștia ridicoli ‎încearcă să se răzbune pe jucători…
‎Cineva ar putea fi rănit.
‎Spectacol urât dat de fanii lui Pistons.
‎Se aruncă sticle de pe scări.
‎Sunt bine.
‎- Pot să merg! ‎- Bine!
‎Mergem împreună, amice!
‎Am zis către cameră: „Mergem împreună.”
‎Mereu împreună. ‎Asta era atitudinea mea.
‎M-am bucurat că mi-am ajutat colegul.
‎Că am putut să-i vin în ajutor.
‎Se vede pe fața mea în vestiar.
‎Eram bucuros. ‎Mi-am ajutat colegul. Da!
‎- Cum vă numiți, domnule? ‎- Charlie Haddad.
‎M-a lovit în față. Încă sunt rănit. ‎Am nevoie de radiografii.
‎Nu știu ce se petrece.
‎Trebuie să te oprești.
‎- Mergeți afară. ‎- Nu stați aici.
‎După ce am fost lovit, ‎am ieșit prin altă cameră,
‎de parcă m-ar fi protejat.
‎Au tot adus oameni în biroul meu.
‎Unii ziceau: „Ce haios ar fi…
‎dacă unul dintre noi ne-ar face rău ‎ca să-l dăm în judecată.”
‎Mă uitam.
‎Am văzut oameni trăgând de scaune ‎ca să le desfacă.
‎Toată arena ne-a înconjurat rapid.
‎Publicul scăpa de sub control.
‎Cineva ți-ar fi putut lua arma.
‎Brusc, am văzut scaunul în aer.
‎Oamenii încercau să ne rănească.
‎A fost o scenă oribilă.
‎Ajungem în vestiar și, încet, dar sigur,
‎toți încep să-și spună povestea.
‎Îmi tot ziceam: ‎„Jermaine o să mă tăbăcească.”
‎Doar asta gândeam.
‎Nu voiam să-l văd.
‎Știam că va fi supărat. ‎Fiindcă Jermaine voia doar să câștige.
‎Ron se apleacă spre mine ‎și mă întreabă: „O să avem probleme?”
‎Zic: „Cum adică?”
‎Am explodat.
‎L-a atacat pe Ron, iar noi i-am despărțit.
‎Voiam o confirmare că s-a terminat.
‎Da.
‎Apoi vine poliția ‎și încearcă să mă ducă la închisoare.
‎Eu eram încă speriat de moarte.
‎Zic: „Nu mă duc cu voi.
‎Mă urc în autobuz, iau avionul
‎și plec acasă. Vorbiți cu avocații mei.”
‎Unii dintre fanii NBA ‎au dus aseară scandalul pe noi culmi.
‎S-a iscat o bătaie între cei de la Pacers ‎și fanii din tribune.
‎O bătaie urâtă ‎la jocul Pacer-Pistons din Detroit,
‎probabil cel mai urât act de huliganism ‎din istoria sportului american.
‎Toți vorbeau despre asta în emisiuni. ‎ESPN o difuza la fiecare cinci minute.
‎N-a fost doar o încăierare la Detroit, ‎ci o revoltă în toată regula,
‎cel mai urât incident ‎între fani și jucători
‎la care a asistat țara.
‎Jucătorii, plătiți cu milioane de dolari,
‎sunt tipi care n-au avut reguli.
‎Ei au încălcat prima regulă ‎pentru orice sportiv profesionist
‎care zice că, orice se spune, ‎orice ți se aruncă,
‎nu te duci în tribune.
‎Povestea se schimbase.
‎Acum eram vizați noi, jucătorii.
‎Ron, Steve, JO, e vina lor.
‎Erau golani. Întrecuseră măsura.
‎Brusc, persoana mea e pusă în discuție.
‎Nu conta câți spuneau asta.
‎Conta statutul lor social.
‎E greu să contești că în baschet ‎nu există mentalitate de golan.
‎Imaginea de golan există ‎până când cineva o va elimina din ligă.
‎„Sunt golani.” ‎Ăsta a fost cuvântul exact.
‎Toți ceilalți validau: ‎ „Da, e muzica rap…”
‎Nu se zice la fel
‎atunci când hocheiștii se bat între ei ‎de decenii întregi.
‎NBA spune că luptă ‎cu imaginea de băiat rău.
‎Tatuajele, bătăile, drogurile.
‎Presa ajută NBA-ul să promoveze baschetul ‎ca sport hip-hop agresiv?
‎Generația hip-hop a jucătorilor ‎pare să fie mai îndepărtată de fani
‎decât foștii jucători ‎ca Magic sau Michael.
‎S-a instituit codul vestimentar.
‎COMISIA NBA INSTITUIE CODUL VESTIMENTAR
‎STERN APĂRĂ CODUL VESTIMENTAR
‎Cum zice proverbul: ‎„Nu-i încuraja că te fac de râs.”
‎Există resentimente ‎față de unii jucători importanți.
‎Mulți fani îi consideră prea bine plătiți,
‎slabi, cocoloșiți și imaturi.
‎Jucătorii nu au învățat cum să se poarte,
‎de multe ori, ‎într-o societate civilizată și normală.
‎Televiziunea forța liga să declare:
‎„Băieții ăștia sunt golani.
‎Au scăpat de sub control. ‎Sunt asta și asta.”
‎Imaginile cu jucătorii NBA ‎care urcă în tribune și se bat
‎au făcut înconjurul lumii. ‎Opriți asta imediat.
‎NBA a fost criticată ani la rând
‎și afectată de această impresie ‎pe care o dau mulți jucători,
‎aceea de a dori să fie gangsteri
‎sau, uneori, infractori dovediți.
‎Presiune pe NBA să-și curețe rândurile
‎și să arate că acești băieți ‎nu sunt golani.
‎Va fi interesant să vedem ce face liga.
‎Tipul ăsta de publicitate nu și-l permit.
‎Nu credeți că e important ca NBA ‎să transmită un mesaj…
‎- Va fi un mesaj. ‎-…cel mai puternic…
‎-…mesaj posibil… ‎-…ca să nu se mai întâmple.
‎LA 48 DE ORE DUPĂ ÎNCĂIERARE
‎Azi, anunț următoarele suspendări…
‎DAVID STERN ‎COMISAR NBA
‎…ca urmare a faptelor ‎din meciul Indiana Pacers-Detroit Pistons
‎din 19 noiembrie.
‎Ron Artest a fost suspendat ‎pentru tot restul sezonului.
‎Stephen Jackson a fost suspendat ‎pentru 30 de meciuri.
‎Jermaine O'Neal a fost suspendat ‎pentru 25 de meciuri.
‎NBA a aplicat pedepse fără precedent
‎jucătorilor implicați în meciul de vineri.
‎John, astea sunt pedepse fără precedent.
‎NBA tocmai a anunțat
‎că Ron Artest a fost suspendat ‎pentru tot restul sezonului.
‎David Stern le spunea tuturor, ‎jucătorilor și fanilor:
‎„Un asemenea incident ‎nu va mai fi tolerat.”
‎N-am considerat deloc ‎că n-ar trebui să fiu pedepsit.
‎Dar 25 de meciuri? Nu sunt de acord, ‎fiindcă tot ce am făcut,
‎am făcut ca să mă apăr.
‎Aș fi vrut să fiu intervievat imediat,
‎fiindcă oamenii ‎mi-ar fi dat dreptate sau nu
‎și apăreau mai multe opinii, ‎dar totul era legat de film
‎și de suspendări, iar noi am tăcut.
‎N-am discutat niciodată cu David Stern ‎despre asta.
‎Relatarea s-a bazat pe o concluzie ‎redactată la postul ESPN.
‎N-a fost nici măcar un proces corect.
‎Comisarul Stern are o mare putere ‎în situația asta.
‎De obicei, în situații de genul acesta,
‎intervine un mediator independent
‎și negociază între cele două părți
‎pentru a se stabili ‎ce fel de pedepse se vor da.
‎Dar, fiind ceva petrecut pe teren,
‎mediatorul… Nu există mediator. ‎Doar comisarul David Stern.
‎Ține de el. El are ultimul cuvânt.
‎Va fi interesant de văzut…
‎Îmi place înțelegerea aia. Tu iei decizia.
‎- Tu le revizuiești. ‎- Exact.
‎Decizia de a-l suspenda pe Artest ‎a fost unanimă?
‎- Da. ‎- De ce?
‎A fost unanimă.
‎Așa s-a votat.
‎La început, ‎părea că e o situație complicată,
‎dar apoi a devenit brusc o situație clară.
‎Ce s-a schimbat?
‎Știți de ce, nu?
‎Spuneți. De ce?
‎- Voi știți de ce? ‎- Nu.
‎- Nu știți. ‎- Nu.
‎Cine a fost suspendat?
‎- Jucătorii. ‎- Cine se ocupa de asta?
‎- Stern. ‎- Iată.
‎NBA știe că nu vrea ‎să-și îndepărteze fanii,
‎fiindcă ei aduc banii.
‎Vor să dea vina pe noi ca să salvăm liga. ‎Nu voiau s-o pună pe seama fanilor.
‎Stai și te uiți cum se aruncă săgeți.
‎Și nu poți spune nimic.
‎Povestea e puțin diferită ‎dacă te uiți la toate filmările.
‎Nu mă deranjează să fiu vinovat, ‎dar mi-ar plăcea să știe toți povestea.
‎Ce s-a întâmplat? Cadru cu cadru.
‎Doresc să vi-l prezint ‎pe judecătorul din Oakland.
‎NBA își făcea griji ‎pentru cum va fi percepută.
‎Imaginea lor era pătată,
‎iar gravitatea sancțiunilor ‎și suspendărilor fusese mare.
‎Cred că voiau să transmit un mesaj ‎acestor bătăuși milionari
‎că n-au voie să facă asta. ‎Dar treaba mea era să judec faptele
‎și să decid care sunt acuzațiile.
‎Fiecare dintre cei implicați în altercație ‎va fi tras la răspundere,
‎indiferent că este jucător sau fan.
‎Amploarea acestui caz era fără egal.
‎Era supărător din perspectiva mediatică.
‎Mă hărțuiau zilnic.
‎Voiau să-mi spună ‎ce să fac sau să nu fac.
‎A fost multă muncă.
‎Va fi o anchetă lungă,
‎probabil mai complicată decât o crimă, ‎fiindcă aici există mulți martori.
‎Peste o mie de pagini ‎de rapoarte ale poliției.
‎Spre deosebire de alte infracțiuni, ‎existau filmări din diverse unghiuri.
‎Arena deținea o casetă VHS ‎pentru fiecare cameră dinăuntru
‎și pentru camerele ‎de pe culoarul de ieșire.
‎Am vrut să identificăm fiecare persoană,
‎jucător, fan, angajat al arenei. ‎Pe toți care-au făcut ceva rău.
‎Am ajuns la un punct
‎în care am izolat imaginile ‎cu oamenii pe care îi căutam
‎și am început să le difuzăm.
‎Noi știri despre încăierarea din arenă.
‎Local Four a obținut un videoclip
‎cu bărbatul acuzat ‎că a aruncat un scaun în mulțime
‎în timpul busculadei de vineri.
‎Cel care a aruncat scaunul
‎și a lovit două persoane ‎constituia un caz clar de agresiune.
‎Când te uiți la unii dintre ei, ‎vezi că le plăcea s-o facă.
‎Charlie Haddad și AJ Shackleford ‎au coborât din tribune pe teren,
‎unul dintre ei intrând pe teren
‎cu pumnul încleștat către Ron.
‎Deci Ron avea tot dreptul să se apere.
‎A fost o nebunie. ‎Au făcut să pară că e vina mea.
‎Sunt sigur că au nedreptățit un fan loial.
‎Unul dintre cei pe care voiam să-i găsim ‎era cel care a aruncat paharul.
‎Scopul era să ajungem la persoana ‎care a stârnit scandalul.
‎Cel care a aruncat doza de bere.
‎Marea problemă a fost ‎că nu l-am identificat pe cel cu paharul.
‎Mă uitam și ziceam: „Dă înapoi.”
‎Mi-a luat cam zece vizionări ‎ca să-i dau de capăt.
‎Mi-am dat seama de unde îl știu.
‎Ieșea cu vecina mea.
‎Știam cine e. Deci eu l-am identificat ‎pe cel cu paharul.
‎- Putem discuta? ‎- Puteți pleca de-aici?
‎- Te întreb dacă putem vorbi. ‎- Nu.
‎Suspectul care a aruncat paharul,
‎identificat în persoana lui John Green,
‎a încercat să alunge reporterii ‎de la locuința sa din Detroit, cu câinele.
‎Eram în birou. Dispeceratul m-a sunat
‎și mi-a spus: „Am un tip la telefon ‎care spune că el a aruncat paharul.”
‎A fost greșit. Tipii ăia n-ar fi trebuit ‎să urce în tribune.
‎Mai ales dacă te pui cu cine nu trebuie.
‎- Eu sunt. ‎- Tu?
‎Da, eu sunt.
‎Mai ai tricoul ăsta?
‎- Da. ‎- Pot să-l văd?
‎- De ce? ‎- Trebuie să verific.
‎Îl am. Voi avea probleme?
‎Nu, nimeni nu te acuză acum.
‎O să-mi sun imediat avocatul.
‎Omul de la care a început totul. ‎A devenit inamicul public numărul unu.
‎În premieră, își spune părerea.
‎Se vede cine a aruncat paharul.
‎Da… L-am văzut pe Ben Wallace…
‎Ești tu sau geamănul tău ‎pe care-l vedem acolo.
‎Mi s-a spus asta de câteva ori.
‎Oamenii au zis că tu ești persoana ‎care a aruncat paharul.
‎Da.
‎Când cineva te întreabă
‎dacă tu ai fost acela, cum răspunzi?
‎În acest moment… ‎no hable.
‎Filmarea vorbește de la sine.
‎Te-ai simțit prost când Ron Artest ‎a urcat în tribune, te-a ocolit
‎și l-a atacat pe tipul de lângă tine?
‎Am simțit ușurare. Nu.
‎Iisuse!
‎Ai vreo urmă de compasiune în tine
‎sau de milă văzând că l-a atacat pe altul, ‎tu fiind cel…
‎Regret doar că nu mi-am întins piciorul ‎mai devreme.
‎- Ca să-l împiedici? ‎- Da.
‎Cred că John Green a declanșat busculada.
‎Se pare că fanii…
‎Se pare că fanii sunt mai vinovați ‎decât jucătorii. E corect?
‎Aș zice că un fan e cel vinovat, ‎iar acela e dl Green.
‎Dacă nu arunca paharul, ‎Artest nu urca în tribune,
‎nici jucătorii,
‎fanii nu reacționeau ‎la jucătorii din tribune,
‎iar busculada se stingea pe teren.
‎Toți, mai puțin John Green…
‎Au fost amenzi, suspendări, ‎muncă în folosul comunității,
‎fiecare a fost pedepsit.
‎John Green a fost acuzat de agresiune ‎și lovire
‎pentru că a aruncat paharul ‎și de agresiune și lovire
‎că l-a lovit cu pumnul ‎pe Ron Artest.
‎Oamenii trebuie să înțeleagă ‎că, după infracțiune,
‎am făcut apel la decizia de suspendare
‎și, odată ajuns la tribunalul federal,
‎un judecător federal, ‎care a studiat fiecare unghi,
‎a spus că am avut dreptul ‎să fac ce am făcut.
‎Voi fi sincer. ‎Nu m-am dus acolo fără motiv.
‎Nu-mi păsa.
‎Eram într-o situație
‎în care fie îmi ajut fratele, fie nu. ‎Am ales să ajut.
‎Mi-am cerut scuze că am urcat în tribune ‎și am făcut liga de rușine.
‎De aceea am plecat. ‎Nu pup pe nimeni în fund.
‎Nu mi-au redus pedeapsa. Nici lui JO.
‎Ron a fost și el suspendat un an.
‎A fost o perioadă considerabilă ‎având în vedere cele întâmplate.
‎Erau delicte minore de atac și lovire.
‎În mod normal, ‎asta îți lua vreo oră, cap-coadă.
‎Ceea ce le-a făcut justiția
‎pălea în comparație cu ce le-a făcut NBA.
‎Acel pahar a schimbat totul.
‎Ne-a costat…
‎mulți bani și timp.
‎Ne-a costat foarte mult.
‎PESTE CINCI LUNI
‎Reggie Miller, respect total,
‎la cum a jucat anul ăsta ‎părea că se va răzgândi,
‎dar Reggie n-a sugerat deloc ‎că va reveni asupra deciziei.
‎Reggie!
‎După cele întâmplate,
‎am zis: „E timpul să mă retrag.”
‎MULȚUMIM PENTRU CELE 18 SEZOANE!
‎Dacă n-ar fi fost încăierarea, ‎am fi fost campioni. Fără îndoială.
‎A fost cel mai nasol lucru.
‎Singurul lucru pe care-l regret ‎în acea situație
‎a fost că n-am făcut ce am zis ‎în privința lui Reggie.
‎Mi-a lăsat un gust dulce-amărui ‎fiindcă trăiam tot felul de emoții.
‎18 ani pe repede înainte.
‎Ultimul tău meci în NBA.
‎E ceva special.
‎Pur și special.
‎Așa este.
‎Timp de 18 ani,
‎am fost binecuvântat
‎să fiu un Pacer și un Hoosier.
‎Da, e dureros.
‎Pentru mine, e dureros. ‎A făcut tot ce se putea face.
‎Îmi cer scuze fiindcă nu văd de ce Reggie ‎n-ar fi putut obține inelul de campion.
‎Tricoul echipei Indiana de pe mine
‎a fost dat la televizor ‎în cel mai nepotrivit moment.
‎Purtându-l, vreau să mă ascund.
‎N-am vrut să joc în tricoul Indianei. ‎Prea multă presiune.
‎Am cerut să fiu transferat, ‎fiindcă nu voiam conflicte.
‎Ar fi mai bine să-mi văd de drum, ‎astfel ca și ei să-și vadă de drum.
‎Fiecare să-și vadă de carieră.
‎A fost o palmă peste față.
‎După ce-am trecut prin atâtea anul trecut, ‎tu pleci?
‎A avut un efect de durată asupra mea ‎și a lui Ron.
‎Trebuie să dai socoteală ‎pentru cei pe care i-ai afectat.
‎După mine, ‎ăsta a fost cel mai laș scenariu
‎pe care l-am văzut vreodată.
‎Uneori ești laș ‎și trebuie să recunoști. Simplu.
‎Da, ar fi trebuit să…
‎Într-un astfel de moment ‎îți suni coechipierul,
‎chiar dacă ți-e jenă.
‎Da, așa aș fi vrut să se întâmple.
‎Mi-a luat mult să-mi dau seama ‎ce e în neregulă.
‎La 23 de ani, dacă eram mai echilibrat, ‎probabil că aș fi fost grozav.
‎Apropo, Ron Artest,
‎de la Los Angeles Lakers, ‎ne-a dat vești importante azi.
‎A făcut cerere ca să-și schimbe numele ‎în Metta World Peace.
‎Ridicol. Îmi amintește de Prince,
‎devenit „Artist Formerly Known as Prince”. ‎Haide!
‎După încăierare,
‎i-am spus terapeutei: ‎„Vreau doar echilibru.
‎Nu-mi pasă de altceva.”
‎Am încercat să nu am ‎atâta atașament emoțional față de joc.
‎Ăsta e budism, nu?
‎Iar Metta e un nume budist.
‎Vrei să te atașezi ‎de cât mai multe lucruri pozitive.
‎Când te uiți la cariera mea,
‎n-am fost un bun coleg, ‎iar Metta e opusul.
‎Fii prieten bun, dragoste și bunătate.
‎Vreau să comunic. ‎Vreau să fiu un om mai bun. Știi?
‎Cam asta înseamnă Metta.
‎Am avut o problemă serioasă cu Ron ‎ani la rând
‎care m-a făcut să nu-l plac.
‎Am fost și mai furios ‎când a câștigat titlul.
‎Ron Artest a profitat la maximum ‎de a doua șansă.
‎A lăsat în urmă acea încăierare
‎și a luat titlul NBA ‎cu Los Angeles Lakers.
‎Ron, ești singurul membru ‎al echipei Lakers
‎care a luat primul titlu. Ești campion. ‎Cum e?
‎Trebuia să iau titlul cu Jermaine, ‎Donnie, Larry,
‎Jamaal Tinsley și Jeff Foster, în Indiana,
‎dar i-am abandonat. M-am simțit un laș.
‎Nu-mi place să fiu în prezența lor. ‎Mă simt un laș în prezența lor
‎fiindcă i-am abandonat.
‎Apoi am luat titlul…
‎Să vorbim de acest meci.
‎Am depășit situația. ‎Am pierdut mulți bani. Mă rog…
‎Dar simt că Jermaine e etichetat ‎pentru asta.
‎Jermaine O'Neal.
‎Era pe punctul de a deveni ‎unul dintre cei mai buni jucători.
‎Când mă uit la Jermaine azi,
‎cred că a suferit mai mult ‎decât oricare alt jucător.
‎Fiindcă Ronnie Artest a ajuns la Lakers ‎și a câștigat campionatul.
‎Chiar și Jack, care jucase ‎într-o echipă de titlu, San Antonio.
‎Deci cariera lui Jermaine ‎a fost scurtcircuitată.
‎Răspunderea de a duce echipa ‎și de a fi lider era a lui
‎când s-a întâmplat asta. ‎N-a fost vina lui.
‎Dar a fost învinuit.
‎N-am încercat niciodată ‎să folosesc cuvântul „regret”,
‎dar…
‎e o parte din mine
‎care m-a deranjat mereu.
‎Sky 4 a fost la arena Palace mai devreme,
‎acolo unde echipajele începeau demolarea.
‎Arena a fost casa echipei Detroit Pistons ‎care a luat trei titluri
‎înainte să se închidă definitiv ‎după sezonul din 2017.
‎Lungeau treaba de ani de zile.
‎Nu voiam să vorbesc cu nimeni. ‎Voiam să plec.
‎Dar n-am reușit niciodată să scap.
‎Oamenii credeau că biletul ăla ‎garantează că pot face ce vor.
‎Pot acționa și trata oamenii cum vor.
‎Nu spun că era corect,
‎dar au avut o investiție personală ‎în acei jucători.
‎Apar în fiecare an.
‎Copii nenăscuți pe-atunci ‎mă întrebau despre asta.
‎Fanii investesc mari emoții în asta.
‎E ceva întunecat acolo.
‎Dacă ești sportiv profesionist, ‎nu încerca să urci în tribune.
‎Ce pierdere de timp și resurse
‎în vreme ce erau atâtea delicte și crime.
‎Nimănui nu-i păsa ‎cine a câștigat cazurile penale,
‎cine a câștigat apelul.
‎N-am putut vorbi ani de zile.
‎E ultima dată ‎când mă întrebi de rahatul ăsta.
‎Nu vreau să mai vorbesc ‎despre ăla care a aruncat berea.
‎Și despre pierderea banilor.
‎E o rușine.
‎Vina pe care-am avut-o ‎a fost că am crezut că va funcționa.
‎M-am înșelat.
‎Fanii și jucătorii se bat. Jucătorii…
‎Unele lucruri nu te părăsesc.
‎Niciodată.
‎Acea încăierare ‎e unul dintre acele evenimente.
‎O parte din mine a rămas, probabil, acolo
‎până când arena a fost demolată.
‎Subtitrarea: Dan Butuza