Downloaded from YTS.MX
DEN 19 NOVEMBER, 2004
Official YIFY movies site: YTS.MX
SKEDDE DET EN INCIDENT MELLAN SPELARE OCH FANS VID EN NBA-MATCH.
OREDIGERADE VIDEOKLIPP OFFENTLIGGJORDES ALDRIG.
DETROIT ELLER INGET
NBA måste sluta låtsas.
Kalla det TBA, Tuffingarnas BasketAnslutning.
De behövde aldrig följa regler. De är primadonnor.
Jag kunde inte tro mina ögon.
Det var ett ikoniskt bråk.
Oproffsigt.
Totalt oproffsigt.
Det är svårt att förklara för folk i Amerikas förorter.
Ron Artest spårade ur.
Han har psykologiska problem.
Vi är enade!
Stephen Jackson förtjänade det strängaste straffet.
Jag vägrar prata om det här igen. Kan ni filma det?
Pressen var alldeles för stor.
Jag försökte hitta någon väg ut.
Pressa NBA att rensa i leden
och skicka ett budskap att de inte är bråkmakare.
Om man visste vad som hände
och vilken effekt det hade på alla…
…skulle man inte ens fråga.
Jag vill få ut det. Vad hände? Bildruta efter bildruta.
Visa folket alla bilder.
Dra därefter egna slutsatser om vad som hände.
EN ORIGINAL-DOKUMENTÄRSERIE FRÅN NETFLIX
Det är lugnt, jag kan gå!
-Okej, bra. -Jag kan gå!
Okej, visst.
Vi är enade!
När vi kom till omklädningsrummet satt jag bara där ett tag och…
Jag satt där i matchkläderna.
Och mobilen bara vibrerade.
Min fru ringde, min mamma ringde, min bror ringde, mina vänner ringde.
Jag hade nog över hundra sms.
Adrenalinet pumpade ännu.
Jag satt bara och försökte lugna ner mig. Jag ville fortfarande slåss.
Jag tänkte: "Det är kört för dig.
Du kanske aldrig får spela igen. Börja klura på något annat."
Tack, jag uppskattar det.
Ett skadat fan bärs iväg på bår.
En ambulans med blinkande ljus och skadade inuti.
Det här hände under matchen mellan Pistons och Pacers i Detroit.
Det sägs vara är en skamfläck för Detroit och vissa Pacers-spelare utpekas.
När jag kom hem
tittade jag på det här hela natten.
Vi tror att de måste ha specialregler på arenorna
och vi måste försiktigt
behandla de rika atleterna som att de är omtåliga.
För många spelare i ligan
vars handlingar och attityder framställer bråkstakars mentalitet.
Jag minns att jag såg på tv
och tänkte på allt arbete som jag lade ner som proffs
för att nå dit jag var.
Allt man arbetat för,
på ett ögonblick.
Min strävan att ta mig ifrån uppväxten i Columbia i South Carolina,
fick mig att se annorlunda på livet.
Sydstatsflaggan vajade på delstatshuset så sent som för tre-fyra år sen.
Under uppväxten fattar man beslut som baseras på ens miljö.
Det är vad miljön uppmanar,
men basketen blev fristad för mig,
så att jag inte skulle följa samma väg som många andra.
NBA håller sin värvning av nya talanger på tisdag.
Årets kull är yngre än någonsin.
En high school-spelare, Jermaine O'Neal, anser att han är redo för NBA.
Jermaine O'Neal!
O'Neal, som spelar i delstatslaget i South Carolina,
har valt att söka lyckan i värvningen.
Jag visste att det var dags att hoppa till NBA.
Jag är den som kan förändra min familjs blodsband,
som kan bryta mönstret av sånt som pågått länge. Det är jag.
Portland Trail Blazers väljer Jermaine O'Neal
från Eau Claire High School i South Carolina.
Som 17-åring blev jag värvad av Portland Trail Blazers.
Man får en chans att spela något
som de flesta bara drömmer om som 17-åring.
Jag hade precis fått körkort.
Men jag minns även buandet.
Det motiverade verkligen mig. De räknade med att jag skulle misslyckas.
Och nu, Jermaine O'Neal…
Jag minns min första NBA-match.
Det var som att leva en dröm.
Inget slår att få gå in på en NBA-arena.
Känna energin,
hatet om man är motståndarlaget eller kärleken för hemmalaget.
Jag blev den yngsta spelaren att spela en NBA-match då.
Nu gick jag från att vara planens bästa spelare i high school
till att vara den fjärde bästa på min position i mitt eget lag.
Man tänker aldrig på att inte spela. Det gör man inte.
För då är man en förlorare.
Men jag tänkte: "Hur vågar ni inte ens ge mig en chans?"
Jag minns att jag hade tårar i ögonen på bänken.
Jag tänkte: "Något måste förändras."
För bara några månader sedan förlorade Pacers mot en O'Neal,
men i veckan vann de en Jermaine O'Neal.
När jag fick höra att jag blev bytt från Portland till Indiana,
blev jag glad. För jag fick spela med Reggie Miller.
Reggie!
Jag är ett inbitet Reggie-fan. Jag älskar Reggie.
Jag går på matcherna för Reggies skull.
Han är en sann spelare. En legend.
Jag sa: "Sätt mig vid hans skåp. Jag måste prata med honom."
Det är Reggie. Och skottet!
Jag spelade för Indiana Pacers i 18 år.
Indiana andas basket. De lever för det.
Så jag, som basketdåre,
var i himlen.
Och det var tur för mig att Donnie Walsh,
ordförande och general manager tog en chans med mig.
Det var Reggie som gav Indiana Pacers
den bana som de inte tidigare haft.
Han ville verkligen vinna
och gjorde mer än någon annan för att försöka vinna mästerskapet.
Reggie Miller från Indiana Pacers är här.
Han är en av NBA:s bästa spelare.
-Kul att ha dig här. -Mitt nöje.
Är pressen större nu när förra säsongen gick så bra?
Det tror jag.
Jag vill vinna mästerskapet.
Det är mitt mål. Vi var nära i fjol.
NBA-SLUTSPELEN 2000
I slutspelen 2000 förlorade vi mot Lakers.
Jackson vill skjuta mot Shaq.
Reggie vänder och lägger upp…
På kanten och Lakers är NBA-mästarna.
Vi måste undra,
hur många fler chanser får den enastående Reggie Miller?
Det var mitt fjortonde år och vi hade aldrig vunnit titeln.
När jag tittade på kontrakten och åldern var det dags att bli yngre
och de värvade Jermaine.
Första dagen efter bytet
var jag på Champps, i centrala Indianapolis.
Jag fick höra: "Honom bytte vi bort Dale Davis mot."
Folk var sura.
De styckade laget.
Jag var 20 år gammal.
Jag hade aldrig spelat från start
varenda kväll,
men jag var villig att offra allt jag hade för den här chansen.
Jag är helt säker på att ni inte blir besvikna.
Ni kommer att bli nöjda med bytet.
Jag har mycket att erbjuda.
Jermaine försökte verkligen bevisa
att han var en av ligans bästa.
Och utanför planen uppträdde han med samma självsäkerhet.
Han var vad NBA ville ha.
Jag tänkte, inte direkt från start,
men längre fram i tiden, att han kunde ersätta Reggie.
Han visade tecken på att kunna bära laget
och med det menar jag inte hans spel,
utan det ledarskap han medför för de yngre grabbarna.
Man måste jobba hårdare. Man måste vara en vilde.
Jag tycker att Jermaine var en ovanlig spelare på den tiden.
Han kan göra sånt som de stora spelarna kan,
men kan också dribbla bort folk och var mycket atletisk.
O'Neal med en vacker 360 spin på Vlade Divac. Wow!
Jermaine var på väg att bli en superstjärna.
Han höll på att bli Indiana Pacers ansikte.
FRÅN POJKE TILL MAN
För första gången, center i NBA All-Stars, Jermaine O'Neal.
Då tänkte jag: "Okej, det här gillar jag."
Jag brydde mig inte om minuter eller poäng.
Jag ville att de yngre spelarna skulle göra det mesta.
Jag ville vinna en titel åt Indiana. Det var det enda viktiga.
Mitt huvudfokus,
och det behöver inte ske på ett år,
är att få spelare som passar ihop.
PACERS OCH BULLS BYTER SJU SPELARE
När jag byttes till Indiana, satt jag på bussen mot en match i Miami.
De sa: "Kliv inte av bussen.
Du blev bortbytt."
Och jag minns… Jag lyssnar aldrig. Så jag klev av.
De sa: "Kliv inte ut på planen."
Och jag klev ut.
De sa: "Lämna planen."
Jag vägrade och tränade i en timme.
I första mötet med media från Indianapolis
uttryckte Indiana Pacers nya spelare lättnad över att ha lämnat Chicago.
Det känns bra att vara här efter att ha förlorat i några år i Chicago,
och det blev tufft. Jag vill kämpa för att vinna.
Jag hade svårt att lita på folk,
mest på grund av sånt som jag fick utstå.
Alla är fiender för mig, jämt och ständigt.
Men jag kände tillit till spelet.
Jag minns första träningen efter bytet.
Träningen var tre timmar lång
och Jermaine kom fram
och sa: "Jag har nog aldrig tränat så här hårt."
Jag sa: "Du har rätt. Det här blir bra."
Jag har aldrig sett någon jobba så hårt som Ron.
Han var nog den mest talangfulla försvararen
som vi såg på ett helt årtionde.
Ron är annorlunda,
men det är inte dåligt.
Annorlunda kan bara vara unikt.
Och Ron var unik i sin talang.
Jag har aldrig sett någon spela så hårt som han.
Han var en naturkraft.
När jag kliver ut på planen ger jag allt.
Till det här.
Försök med mig här. Även den största gangstern.
Hit går vi. Jag dör här.
Varje lag behöver en Ron Artest.
Man behöver nån som alla är lite rädda för.
Uthamrad av Artest.
Grälar nu med Heats assisterande tränare, Keith Askins.
Artest är fel snubbe att hacka på.
Sådan är han.
En sjujäkla spelare, men han måste få styr på det där.
Han brukade säga: "Det är orättvist. Så ska de inte få göra."
Jag insåg att hans syn på rättvisa var överdriven.
Jag gillade inte folk. Var alltid hetlevrad.
Då hade vi den bästa inre försvararen, Jermaine,
och den bästa yttre försvararen, Ron.
Tillsammans var de som poesi på planen.
Om du kommer förbi mig, kommer Jermaine att stoppa dig.
Vi var även mentalt oberäkneliga, jag och Jermaine.
Jermaine var vild, men höll styr på det.
Vi hade samma mentalitet till stor del.
Envisa och hårdkokta. Vi tar dig.
Och vi började köra över lagen.
Indiana Pacers är på gång.
Indiana Pacers har NBA:s bästa resultat.
Indiana Pacers, ligans bästa lag.
Indiana Pacers, laget man måste slå i östra divisionen.
Ni förstår inte hur bra vi var.
Vi hade ligans bästa resultat det året. Vi tog oss till slutspelet i vår division.
När jag tänker på det nu, var det serien som tände gnistan…
…för allt.
Detroit hade otroliga spelare och vi visste att det skulle bli svårt.
Vi var de två bästa lagen,
defensivt och offensivt.
Så det lag som vann här skulle vinna mästerskapet.
De pressade oss till bristningsgränsen.
I slutspelsbasket
är felmarginalen liten.
Alla har fysiska förmågor. Det är…
Hamilton blir foulad.
Artest kan utvisas, för det är defintivt en grov foul.
Det var inte smart gjort.
Det här är betydande.
Det är nu man inte får tappa lugnet.
Det är bara för viktigt.
Man får inte foula vid fel tillfälle och ge motståndaren ett övertag.
…och för första gången på 14 år,
går Pistons till NBA-slutspelet!
De är mästare i Eastern Conference 2004!
Vi förlorade sjätte matchen mot Detroit.
Det var som att bli knivhuggen.
Ron Artest grova foul,
var den avgörande?
Den hade stor påverkan.
Det var en tuff motgång.
Jag lyfte bara på armen, om ni fattar?
Och…
Jag tycker…
Men domaren såg det och han…
Jag minns när vi förlorade mot Detroit.
Vi borde ha vunnit och gått till slutspel.
PACERS SÄSONG AVSLUTAS MED DÅLIGT FÖRSVAR
ARTEST FOUL BLIR HUVUDBRY
ARTEST KAN INTE HÅLLA LUGNET
Efter att vi förlorat den serien, vem vann mästerskapet?
Detroit Pistons chockade Los Angeles Lakers.
Mentalt var de starkare än vi var.
Jag bara: "Hörni!"
Det var så frustrerande.
Vi ses senare.
Älskar er.
Ut med soporna!
Nästa år visste jag att något var fel.
Jag visste att något gått fel och att jag behövde ta ett kliv tillbaka.
Jag sa: "Jag vill gå i pension",
och Pacers sa: "Nej, du måste spela.
Ditt kontrakt gäller i sex år till."
Jag kände att Ronnie hade nåt sånt varje dag.
"Jag kan inte träna imorgon. Jag måste spela musik."
Man måste kunna göra vad man vill.
Så om jag vill lämna matchen, eller ta ledigt i en månad… Jag är vuxen.
Det är inte galet att jag vill göra något jag vill göra.
Om du ber om ledigt i början av året…
Vi har sex månader kvar och du ber om en en paus nu?
Mitt album släpps 23 november
och efter att det släpps tänker jag
se till att jag bara fokuserar på att vinna titeln.
Jag var ständigt ångestfylld.
Hjärtat rusade.
Jag kunde inte kontrollera det. Det hände varje dag.
Jag kände att jag behövde reda ut vad det var.
"Varför är du olycklig med basketen och dina lagkamrater? Ta reda på det."
Jag hade börjat med terapi, men man blir inte bättre fort.
Vi visste att han hade en psykiater som följde med vart vi än reste.
Vi visste att han hade behandlingar som han behövde.
Så mycket visste vi,
men det var aldrig någon som sa
att han hade en medicinsk åkomma.
Jag hade depression och ångest.
Jag var deprimerad över vissa saker och hade ångest om framtiden.
Somliga kan styra sina känslor. Inte jag.
Om jag är uppspelt, glad, om jag har dunkat över någon,
är den känslomässiga nivån inte bra för mig.
Positivt eller negativt, man kan inte styra det.
Kom igen! Vad fan gör du?
Jag vägrar göra det här med dig!
Få styr på era jävla väktare!
Vi har ett bråk här.
Du måste tagga ner.
Ibland blev Ron lite på spänn.
Och dynamiken mellan Jermaine och Ron var obekväm.
Sista droppen för oss
var när han skyllde på ett dödsfall i familjen
men gick på Source Awards.
Damer och herrar, välkomna
Tru Warier, Ron Artest och Petey Pablo!
Du åkte iväg på begravning och några dagar senare
slog vi på tv:n och där delade du ut pris
när vi inte sett av dig på tre, fyra dagar.
Och vinnaren är… Jag vet inte vad jag gör här.
Jag försökte fly.
Jag försökte absolut hitta en utväg.
Jag tänker inte svara på fler frågor om Ron.
Ron vill inte vara här. Det kvittar.
Allt handlar om Pacers och spelarna som kommer varje dag.
Jag vill inte svara på fler frågor om Ron.
Jag vädjade till dem.
"Börja samarbeta!"
Jag fick dem inte att förstå vilken möjlighet de hade.
Jag lyssnade aldrig.
Så varje gång han gav mig råd som ledare och mentor,
tänkte jag: "Krossa honom på träningen."
Jag vet att vi sätter samman
unga killar som kan gå varann på nerverna,
men jag ville verkligen vinna
och sökte efter den där sista delen till laget.
Därför bytte jag till oss Stephen.
Jag minns att Donnie Walsh och Larry Bird ringde.
Jag hade dem på högtalartelefon, för jag festade.
Jag var ute med hela gänget.
"Välkommen till Indiana Pacers…"
Det var ett stort ögonblick.
När han sa: "Välkommen till…" Började mina kompisar rusa…
Och jag förstod att möjligheten var ovärderlig.
När Stephen kom,
var det det bästa för oss, för då hade vi Jermaine, Ron,
och ännu en tuff, något galen snubbe: Stephen Jackson.
Allt måste gå genom Indiana. Det är ingen hemlighet.
De måste passera genom oss för att bli bäst.
Och nu är vi laget man måste slå.
Vi har bitarna, de ska bara sättas samman.
En härlig utmaning.
Jag lever för utmaningen.
Jag älskar pressen.
Både han och jag var ganska hårdföra.
Så vi bråkade om vem som skulle täcka den bäste spelaren
och råkade nästan i slagsmål.
Sen sa jag: "Okej, Steve, ta honom."
Jag tänkte: "Han är sjuk i huvudet!"
Vi har många likheter, men är helt olika.
Jag visste att han var lite udda.
Men han var en grym basketspelare.
Och jag dömde honom inte för något annat. Det kvittade.
Jag var konstigt. Rökte gräs hela dagarna.
Killar som Ron och jag ser basketen som våra liv.
Gud gav mig den här gåvan för att hjälpa min familj.
Jack är en mycket aggressiv person. Vi har liknande drag.
Han kunde brusa upp fort och var inte tyst om det.
Han var hängiven.
Jag är lojal. Om jag är med dig, är jag med dig.
Om vi går till en bar efter det här och någon säger något
är jag den förste som ställer mig upp.
Jag är helt på din sida. Jag var biten de saknade.
Det var vad de sa.
Jag var biten som fattades från mästerskapslaget.
Det är bara ett fåtal lag som kan säga:
"Vi har en chans på titeln." Under mina 18 år,
var vi helt förberedda den säsongen.
Det var vårt år.
Det här är kraftmätningen vi väntat på.
En rivalitet som grott sedan länge.
Två ganska lika lag, bara en segrare.
När vi gick in i Palace hade vi redan sju vunna.
Den matchen såg jag fram emot mest av allt.
Jag visste inte vad som faktiskt skulle hända.
Vi var där för att lämna ett budskap.
"Ni har agg mot oss,
men vi ska bara säga att ni kommer att få se oss i år."
-Var är vi ifrån? -Detroit!
Detroit var ett tufft ställe att spela på. De gör det inte lätt.
Vi står förstås inför en tuff utmaning
när vi går in i Palace.
De har fanatiska fans,
väldigt trofasta och beundrande fans.
Och väldigt bråkiga ibland.
Vi är nummer ett! Det är vad jag menar!
Fansen spelade stor roll i framgångarna
för även om man var ute på planen, hörde man fansen jubla.
När vi kom in på arenan visste vi att Pistons skulle vinna.
Fast vi visste inte med hur mycket.
När 20 000 personer samlas i fyra, fem timmar
och de dricker,
är det som upplagt för något slags problem.
Det var ett gäng killar som skulle förlora sina säsongsbiljetter.
Vi hade fått nog av dem.
Det var fredag kväll. Vi behövde inte jobba på lördagen,
så då njöt man bara mer.
Vi drack några glas,
hängde med kompisarna. Man unnade sig.
Charlie är ett fan. Han hade säsongsbiljett.
Och han hade problem den kvällen så vi skulle prata med honom
om att upphäva hans säsongsbiljett.
Vi jobbade vanligtvis vid Pistons-matcher två, tre gånger i månaden.
Den dagen fick vi östra delen av stan.
Det fanns nog dessutom rivalitet med Indiana,
så publiken var ganska uppjagad.
Alla i NBA vill ha en sådan här.
De spelar för en mästerskapsring.
Jag var där för att kommentera åt ESPN.
Indiana var ett utmärkt lag.
De var utmanare till titeln
och kan ha varit det bästa laget i NBA då.
Men Detroit var ett bra lag.
Ett riktigt bra lag.
Jag hade brutit fingret och var gipsad. Stephen flyttades till shooting guard.
Jag visste inte hur laddad rivaliteten var.
De brottades med laget året innan i östkustlagens slutspel.
Det var en viktig match för oss.
Det var vår stund. Ingen tvekan om saken.
De kände att det var deras år
och vi kände att vi behövde försvara titeln.
Palace var medryckande den kvällen.
Det var som en utomkroppslig upplevelse.
Man kände nackhåren resa sig.
Varje gång man ska spela en tv-sänd match
är jublet annorlunda på arenan. Det är starkare ljus, fler kameror.
De är noga med vilka de tilldelar sådana matcher,
för ligan vill inte bli generad.
Ingen gillade att döma åt Pistons då.
Man visste att det skulle bli tufft.
Med Ben Wallace, Stephen Jackson, Ron Artest,
visste man att det skulle urarta.
Basketfans från hela delstaten Michigan,
och de av er här i Palace, från hela världen,
håll er på tårna.
Dags att ta emot spelarna
som representerar D…etroit Pistons!
De hade en otroligt dynamisk annonsör.
Och det driver på en: "Kolla, jag är i häcken på er, Detroit."
Han är 205 cm, spelar center, med den stora röda trean:
Ben Wallace!
De presenterade Ben Wallace.
Det gjorde mig peppad. "Nu ska vi krossa dem."
Just då visste jag inte att Ben Wallace mist sin bror.
Och med den energin, det var…
Jag visste att jag var tvungen att använda energin till basketen.
Det var som en krutdurk.
Ett kul möte att se på under säsongen.
Vi får hoppas att de möts i slutspelen igen.
Pistons är ännu obesegrade hemma. Ännu en fullsatt match.
På väg in på planen kände jag att vi kunde slå Detroit
och ville se om vårt lag funkade ihop.
O'Neal.
Artest tar ett kliv tillbaka… Vilken period för Ron Artest.
Fyra tiondelar av…
Trots att jag hade det svårt, spelade jag bra.
Matchen var förnedrande. Vi dominerade från början till slut.
Ron dominerade. Han var ohejdbar.
Inte ens fyra spelare kunde stoppa honom.
Han var för smidig. Han var planens bästa spelare.
Vi ledde med dubbla siffror och de unga grabbarna gäspade.
De klickade.
Ron och Jermaine.
Ron är bra, och Jermaine är bra.
Det var fantastiskt.
Det var vår stund. Vår invigningsfest.
Vi kom in med en annan sorts stil.
Stephen är så grym.
Jag tänkte: "Han sätter varje skott."
Vi visste direkt att vi var det bästa laget.
Vi spöade dem.
De hade uppenbarligen satt ihop ett mästarlag.
Eftersom vi spöade dem
var besökarna med vanliga biljetter borta.
De hade gått.
Så det var folk som tog sig ner,
som redan hade druckit ordentligt, och tog deras platser.
Det var väldigt respektlöst. Matchen var nästan slut.
De hade sina bästa på planen.
De ledde med 15-20 poäng.
Wallace med en utmärkt blockering!
Det är ingen foul.
Mot slutet av matchen ledde vi med 15. Jag tänkte att det var slut.
Jamaal Tinsley sa åt Ron:
"Du kan ta din foul nu." Ron såg på honom undrande.
"Du kan ta din foul nu."
Du fick din foul. Du kan gå nu.
Varför sa de ens det?
Ron behöver inte mycket uppmuntran för att balla ur.
Artest med 24, O'Neal har 20,
Croshere 15, Tinsley 13.
När vi försvarade, höll jag Ben. När de passade honom
tänkte jag inte försöka försvara. Jag tänkte inte ens foula.
Han satsade på en layup.
Så jag knuffade honom.
Det var en alldeles för hård foul så sent i matchen.
Wallace! Rakt på Artest!
Det här kan bli allvarligt om de inte går emellan.
Wallace är sur. Spelarna försöker sära på dem.
Stephen Jackson, och vi ser Wallace som försöker medla fred.
Nu gastar Jackson…
Jag har inga problem med småbråken.
Det händer ofta. Knuffandet. Man vet att det är på låtsas.
För det mesta är det ingen som vill slåss.
Det måste vara riktigt respektlöst för att man ska slåss.
Det spårade ur
när Ron lade sig på poänghållarens bord.
Han lade sig ner. Och det är inte normalt att göra det.
Det är också galet.
Nästan värre än foulen.
Jag var i terapi vid det laget. Så jag övade i realtid.
En grej var att ta en paus.
Om något händer, ska man räkna: "Ett, två, tre…"
Innan man gör nåt ska man räkna för då får man mer tid att tänka.
Jag hade laget runt mig.
Det var kul för jag kände mig som högsta hönset.
Jag kände att laget var med mig
och att Jermaine inte skulle låta Ben knuffa mig.
Det visste jag. Och jag hade Steve Jackson.
Jag tänkte: "Okej, jag behöver inte göra nåt.
Det är lugnt."
Wallace är uppjagad.
Jag antar att Wallace, har blivit utvisad.
Ben hade på sig typ 10 000 armband, pannband och handledsband
och började kasta dem.
Han kastade pannband och handledsband.
Han gick i taket.
Fansen vet inte att de flesta av oss faktiskt är vänner,
så det tror att de ser ett riktigt gatuslagsmål.
Så de reagerar på samma sätt.
Om du gör så, vad tror du att de gör?
Vad tror du att de kommer att göra?
Publiken tar av spelarnas energi.
I min ögonvrå
såg jag det hända.
I ultrarapid.
Det bara…
Alla skulle se det. Så långsamt hände det.
Pang!
Artest hoppade över bordet
och försöker ta sig till läktaren!
Artest är i läktaren!
Förfärligt. Fansen hoppar in.
Jag följde med honom.
Han behövde hjälp.
När jag kom fram fick han en annan öl på sig. Och den killen…
Stephen Jackson är på fansen.
Väktarna försöker återställa ordningen.
sFans och spelare slåss! Spelarna hjälper varandra!
Rasheed Wallace hoppar in på läktaren!
Vilken vanära.
Alla spelare hoppar in för att försöka få ut de andra spelarna
nu när fansen har hoppat in.
Vilka sorgliga bilder här på Palace.
Jag tänkte att det var över när jag gick ner för läktaren.
Jag trodde inte att det skulle hända något mer.
Jag tänkte att det skulle vara över.
Jag stannade upp och började titta.
"Var är väktarna?"
Det fanns inga poliser. Jag såg inte en enda polis.
Jag såg inga väktare. Ingen försökte stoppa det.
Alla var överallt. Det var ett kaosbråk.
De knuffade oss mot utgången.
På nåt sätt kom jag ut på planen.
Det var som att jag sett en utomjording.
"Kom han ner för att slåss?"
För vid det laget var jag trött, jag försökte inte slåss,
men de höll kvar mig i det jag kunde bäst.
Man kan inte vara klok om man går ner
och tror att det är smart att ge sig på Ron Artest på planen.
Vilka sorgliga bilder här på Palace.
Nu bryter det ut ännu ett bråk framför Pistons bänk.
Det är ett fan. Detta är farligt.
Fansen kastar…
Jag såg honom inte. Det var ett fulslag.
Ganska…
…lågt gjort.
Jag sprintade dit för att hjälpa honom.
Han halkade. Tack och lov.
Det var den bästa missen i Jermaines karriär.
Om Jermaine hade träffat det slaget…
…hade mannen dött.
…nere på planen.
Ron Artest har en otäck blick i ögonen.
Det mest skrämmande var att inse hur illa det gått
och att det skulle bli värre.
Hallå, 911.
Någon måste fort komma till Palace.
-Vi har dem på plats. -De slåss.
-Slagsmålet mellan spelarna? -Fort!
Okej, vi har folk på väg.
Snälla, skynda på.
Vi hade då tre konstaplar på planen. Inte de bästa oddsen mot 20 000 personer.
Det hade spårat ur.
Då fattades beslutet att ta bort spelarna.
Om vi får bort dem, lugnar fansen ner sig.
En konstapel springer fram
och har tagit fram sin pepparsprej
och tänker spreja Ron.
Jag tänkte inte spreja Ron. Han var redan golvad.
Han såg sliten ut.
Jag sprang på Reggie Miller i kostym.
Då förstod jag inte att det var Reggie Miller
eftersom han bar kostym. Jag frågade vad han gjorde.
Hur visste han inte vem Reggie Miller var?
Jag frågade polisen: "Vad gör ni?
Jaga bort alla andra. Pepparspreja inte honom."
Det var då jag blev förbannad.
Ni försöker inte hjälpa oss. Det var 15 mot 30 000.
De försöker mota tillbaka Pacers till omklädningsrummet.
Vi tog Ron och började springa.
Man såg alla röra sig åt ett håll.
Och de kastade allt de kom åt.
Nu försöker de här löjliga fansen kasta saker på spelarna…
Någon kan bli skadad.
Det är inte snyggt av Pistons fans.
Okej, det är lugnt.
Det är lugnt.
-Jag kan gå! -Okej!
Vi är enade!
Jag minns att jag sa till kameran: "Vi är enade."
Vi var alltid enade. Det var min attityd.
Jag var nöjd med att jag hade hjälpt min broder.
Det syntes på mig efteråt.
Jag var nöjd med vad jag gjort. Jag hjälpte min broder.
-Säg vad du heter, sir. -Charlie Haddad.
Han slog mig i ansiktet. Det gör ont. Hela ansiktet måste röntgas.
-Jag vet inte ens vad som händer. -Ni måste sluta.
-Stick härifrån. -Här får ni inte vara.
Efter att jag blev slagen gick vi genom ett annat rum,
som att de skyddade mig.
De började föra in folk på mitt kontor.
Några av dem sa: "Det vore kul om vi skadade oss själva och stämde dem."
Jag minns att jag såg folk försöker få loss stolarna.
Arenan blev trång mycket fort.
-Publiken började att urarta. -Någon kunde ha kommit åt våra vapen.
Plötsligt såg jag stolen i luften.
De försökte skada mig och andra.
Det var helt förfärligt.
Väl i omklädningsrummet
började alla komma in, med sina egna berättelser.
Jag tänkte bara: "Jermaine kommer spöa mig."
Hela tiden.
Jag ville inte träffa honom.
Jag visste att han skulle vara sur. För allt handlade om att vinna.
Ron…lutade sig mot mig och sa: "Är vi i knipa nu?"
Jag sa: "Vad menar du?"
Jag tappade fattningen.
Han slängde sig på Ron och vi fick sära på dem.
Jag behövde bara få det bekräftat att det var över.
Sen kom polisen in och försökte häkta mig.
Jag var fortfarande i överlevnadsläge.
"Jag tänker inte följa med er.
Jag tänker hoppa på bussen och planet och åka hem. Ring mina advokater."
NBA och dess fans nådde nya upprörande nivåer igår kväll.
Ett slagsmål bröt ut mellan Pacers och fansen på läktaren.
…skandalöst bråk under matchen mellan Pacers och Pistons
kan vara det fulaste exemplet på huliganism i USA:s sporthistoria.
Alla sportprogram pratade om det. Det rullade oavbrutet på ESPN.
Det var inte ett bråk. Det var ett fullskaligt upplopp
och en av de fulaste incidenter av våld mellan fans och spelare i vårt land.
Spelarna, som tjänar otroliga summor,
är killar som aldrig behövt följa reglerna.
De stred mot alla proffsspelares första regel:
oavsett vad som sägs, oavsett vad som kastas mot en,
går man inte ut på läktaren.
Skildringen förändrades.
Skulden lades på oss, spelarna.
Ron, Steve, JO, det är deras fel. De var bråkstakarna.
Plötsligt blev min karaktär ifrågasatt.
Det var inte bara många som sa det.
Det var högt uppsatta som sa det.
Det är svårt att motsäga att det inte förekommer gangstermentalitet.
Någon måste driva bort mentaliteten från dess image.
"De är gangstrar." Det var orden han använde.
Alla höll med. "Ja, det är rapmusiken…"
Så sa de inte
när de i hockey har spöat livet ur varandra i årtionden.
NBA säger att de motkämpar dess image med tuffingar.
Tatueringarna, bråken, drogerna.
Hjälper media till att marknadsföra NBA som en slags hiphop-sport?
Spelarna från hiphop-generationen verkar mer avståndstagande till fansen
än var Magics och Michaels generation var.
Klädkoden kom direkt.
NBA INFÖR KLÄDKOD
STERN FÖRSVARAR KLÄDKODEN
Det är som man säger: "Låt aldrig de svarta ha pengar."
Det finns avsky mot några av dagens största spelare.
Många fans anser att de är överbetalda,
underpresterande, bortskämda och omogna.
Spelarna har inte lärt att uppföra sig i ett normalt, civiliserat samhälle.
Tv pressade ligan till att säga:
"De här killarna är ligister.
De är helt besinningslösa. De är si och så."
Bilderna av NBA-spelare som slogs ute på läktarna
spreds över hela världen. Det måste man förhindra.
NBA har under flera år pressats
och skadats av intrycket som många spelare ger,
att de vill framstå som gangstrar
och i vissa fall faktiskt är straffade.
Press på NBA att rensa upp i leden
och skicka ett budskap om att de inte är bråkstakar.
Det blir intressant att se vad ligan gör.
De har inte råd med sådan publicitet.
-Måste inte NBA skicka ett budskap… -Ett budskap ska skickas…
-…skickar det starkaste… -…möjliga budskap.
Så det inte sker igen.
48 TIMMAR EFTER BRÅKET
Idag tillkännager jag följande avstängningar
som ett resultat av händelserna mellan Pacers och Pistons
den 19 november.
Indianas Ron Artest stängs av i resten av säsongen.
Indianas Stephen Jackson stängs av i 30 matcher.
Indianas Jermaine O'Neal stängs av i 25 matcher.
NBA har delat ut straff till spelarna som var inblandade på fredagen.
Det här är straff som aldrig tidigare har skådats.
NBA tillkännagav nyss
att Ron Artest stängs av för resten av säsongen.
David Stern tillkännagav i princip till både spelare och fans:
"Liknande incidenter tolereras inte mer."
Jag förväntade mig aldrig att jag skulle slippa något straff.
Men 25 matcher? Det är jag inte okej med, för allt jag gjorde,
var i självförsvar.
Jag önskar att jag blivit intervjuad direkt efter
för då hade folk kunnat säga: "Han har rätt" eller "Han har fel",
och det hade funnits fler åsikter, men åsikten baserades på videon
och avstängningen och vi fick inte uttala oss.
Jag pratade aldrig med David Stern om det.
Skildringen baserades på en redigerad… sammanfattning på ESPN.
Inte ens ett rättvist återberättande av vad det var.
Kommissionär Stern har stor makt i den här situationen.
När något sådant händer brukar man vanligen
kalla in en oberoende medlare som förhandlar med de två sidorna
för att nå en överenskommelse om något slags straff.
Men eftersom det skedde på planen,
fanns det ingen tredje medlare.
Det är kommissionär David Stern. Det är han som bestämmer.
Det blir intressant att se…
Det är ett bra upplägg. Man får både bestämma och vara granskaren.
Var beslutet om att stänga av Artest i resten av säsongen enhälligt?
-Det var det. -Varför?
Det var enhälligt.
Ett-noll.
I början kändes det som en invecklad situation,
men sen blev det väldigt svart på vitt.
Vad tror du förändrades?
Du vet väl varför?
Berätta. Varför?
Vet du varför det förändrades?
-Gör du inte? -Det gör jag inte.
Vilka fick avstängningarna?
-Spelarna. -Vem tog över processen?
-Stern. -Där har du det.
NBA förstår att man inte kan driva bort fansen,
för de betalar räkningarna.
De klandrar oss, för att rädda ligan. De vill inte skylla på fansen.
Man sitter och ser på när folk kastar pil.
Och får inte säga något.
Skildringen förändras när man tittar på alla bilderna.
Jag tar gärna en del av skulden, men vill även få ut hela historien.
Vad hände? Ta det bildruta efter bildruta.
Jag vill presentera åklagaren i Oakland County.
NBA var oroliga för hur de uppfattades.
Deras image hade befläckats
och sanktionerna och avstängningarna var stränga.
De ville nog att jag skulle skicka ett budskap till de rika översittarna
att de inte fick hålla på sådär. Men jag skulle titta på fakta
och avgöra lämpliga åtalspunkter.
Alla som varit inblandade ska hållas ansvariga,
oavsett status som spelare eller fan.
Fallets magnitud var ojämförbart.
Det blev ansträngande ur mediaperspektiv.
De var på mig varje dag.
De ville orera om vad jag borde och inte borde göra.
Det låg mycket arbete bakom.
Det blir en lång utredning,
troligen mer komplicerat än ett mord, för det är så många vittnen.
Över tusen sidor polisrapporter.
Till skillnad från många brott hade vi videofilm från olika vinklar.
Palace hade ett kasettband för alla kameror på arenan.
och alla kameror mot folkmassan medan de gav sig av.
Vi ville identifiera varenda person,
spelare, fan och anställd på Palace. Alla som gjort något fel.
Det gick så långt
att vi isolerade bilder av de som vi letade efter
och visade dem i tv-sändningar.
Senaste nytt om bråket på Palace.
Nyheterna har fått in exklusiva bilder
av den man som anklagas för att ha kastat en stol
under fredagens storbråk.
Mannen som kastade stolen
och träffade två personer var ett tydligt fall av överfall.
När man såg på vissa fans syntes de att de var begeistrade.
Charlie Haddad och AJ Shackleford tog sig ner flera rader ner till planen
och en av dem gick ut
och ställde sig öga mot öga mot Ron, med knuten näve.
Så Ron hade all rätt att försvara sig då.
Det var galet. De lade skulden på mig.
De felbehandlade verkligen ett lojalt fan.
En av de som vi ville hitta var mannen som kastade muggen.
Huvudfokus måste läggas på att hitta personen som inledde upploppet.
Den som kastade ölburken.
Det största problemet var att vi inte kunde identifiera muggkastaren.
Jag tittade på det och sa: "Spola tillbaka."
Det tog tio, tolv gånger innan jag pusslade ihop det.
Jag insåg var jag kände igen honom ifrån.
Han var tillsammans med en granne.
Det slutade med att jag identifierade muggkastaren själv.
-Får vi prata med dig? -Kan ni lämna min egendom?
-Jag vill bara prata. -Nej.
Den misstänkte muggkastaren
som åklagaren identifierat som John Green försökte jaga bort reportrar
med sin hund från sitt hem i en Detroit-förort.
Jag var på kontoret. Vår samordnare ringde
och sa: "Jag har en kille i luren som menar att han kastade muggen."
Det var fel. De borde inte ha kommit upp på läktaren.
Särskilt inte om de ger sig på fel kille.
Det där är jag.
Ja, det där är jag.
Har du kvar tröjan?
-Jag har den. -Får jag se?
-Varför? -Jag vill verifiera…
Jag har den. Är jag i knipa eller?
Nej, ingen åtalas just nu.
Först… Låt mig ringa min advokat.
Mannen som startade allt.
Han blev samhällets främste fiende.
Nu talar han ut, för första gången.
-Det är tydligt vem som kastade muggen. -Du hade på dig…
Antingen det eller så har du en identisk tvilling där uppe.
Det har jag fått höra.
Folk pekade ut dig som den som kastade muggen.
Precis.
När någon säger det till dig, hur besvarar du det?
Vid det här laget säger jag… No hable.
Videon talar i princip för sig själv.
Fick du dåligt samvete över att Ron Artest flög förbi dig
och attackerar killen bredvid dig.
Jag kände lättnad. Nej.
Jisses!
Har du någon medkänsla inom dig
eller medlidande att han gav sig på honom, men det var du…
Jag ångrar bara att jag inte sträckte ut foten.
Och fällde honom?
John Green förvärrade hela bråket.
Det verkar som att du…
Menar du att fansen bär större ansvar här än spelarna?
Jag skulle säga att ett fan, mr Green, bär större ansvar.
Om han inte kastat muggen hade spelarna inte rusat upp,
och fansen hade inte reagerat på spelarna
och hela bråket hade säkert bara spelats ut på planen.
För alla, utom John Green,
blev böter, ersättningar, villkorliga domar, samhällstjänst
de slutgiltiga straffen för var och en.
John Green åtalades för överfall och misshandel,
för att ha kastat en öl och ännu en åtalspunkt om misshandel
för att ha golvat Ron Artest.
Folk måste förstå att efter den straffrättsliga biten,
överklagade jag avstängningen
och när jag fick det till en federal domstol,
tittade domaren på det ur varje kameravinkel
och sa att jag hade rätt att göra vad jag gjorde.
Jag försökte ärligt talat inte försvara mig. För jag brydde mig inte.
Jag sattes i en sits
där jag antingen hjälpte min bror, eller inte.
Jag bad om ursäkt för vad jag gjorde och för att jag generade ligan.
Så gjorde jag. Men jag fjäskade inte.
De kortade inte ner mitt. Men de kortade ner JO:s.
Och Ron fick sin helårsavstängning.
Det var en betydande mängd tid för brottsgraden.
Det handlade om ringa misshandel.
Vanligen lägger man mindre än en timme på det.
Rättssystemets åtgärder bleknade
i jämförelse med vad NBA gjorde mot dem.
Den där ölmuggen förändrade allt.
Den kostade oss alla…
…mycket pengar och tid.
Det kostade många mycket.
FEM MÅNADER SENARE
Reggie Miller med respekt från alla,
och hans spel i år, det pratades om att han skulle tänka om,
men Reggie har inte gett tecken på att det här är något annat än över.
Reggie!
När allt det här hände
tänkte jag: "Dags för mig att lägga ner."
TACK FÖR 18 FINA SÄSONGER
Om bråket inte hade hänt hade vi tveklöst blivit mästare.
Det är det värsta.
Det är det enda jag ångrar i det hela,
att vi inte kunde göra vad vi sa att vi skulle göra med Reggie.
Det var bitterljuvt för man hade så många känslor.
Det var som 18 år spolades fram fort.
Det var ens sista NBA-match.
Det är något unikt.
Det är rent och speciellt.
Det är det.
I 18 år
har jag varit välsignad
med att vara en Pacer och Hoosier.
Det är smärtsamt.
Det är smärtsamt för mig. Han gjorde allt man kan göra.
Det ber jag om ursäkt för, för det finns inget skäl
till att Reggie inte har någon mästerskapsring.
Den Indiana-tröja jag bar
visades på tv i min värsta stund.
Så jag ville gömma mig när jag bar den.
Jag ville aldrig spela basket i en Indiana-tröja igen. För mycket press.
Jag bad att få bli bortbytt för jag tar ju inte itu med saker.
Det är nog bäst om jag går vidare, så resten kan göra det med.
Alla kan gå vidare med sina karriärer.
Det var ett slag i ansiktet.
Tänker du lämna oss efter allt vi var med om?
Det hade en effekt på mig och Ron.
Man måste ta ansvaret för de man drar in.
Och jag tycker att det var det fegaste
som jag någonsin har sett.
Ibland är man feg och måste erkänna det. Enkelt.
Och jag borde…
I ett sådant läge ringer man sin lagkamrat,
även om det är obekvämt.
Så jag önskar att jag gjort det.
Det tog lång tid att reda ut vad som var fel.
Om jag hade varit lite mer balanserad hade jag nog blivit jättebra.
Ron Artest, förresten,
Ron Artest från Los Angeles Lakers hade stora nyheter idag.
Ron lämnade in en ansökan om att byta namn till Metta World Peace.
Skrattretande. Det påminner om när Prince blev
"the Artist Formerly Known as Prince". Lägg av!
Efter bråket
sa jag till min terapeut att jag bara ville ha balans.
"Det är det enda viktiga."
Jag försökte att inte ha sådan känslomässig koppling till spelet.
Det är väl buddhism?
Och Metta är ett buddhistnamn.
Man måste associera sig med så många positiva saker man kan.
När man ser på min karriär,
där jag inte varit en bra lagkamrat, är Metta motsatsen.
"Var en god vän, var kärlek och vänlighet."
Jag vill kommunicera. Jag vill vara en bättre person.
Och det är vad Metta står för.
Jag hade problem med Ron i åratal.
Och det ledde till avsky inom mig.
Jag blev nog ännu argare när han vann mästerskapet.
Ron Artest har gjort det mesta av sin andra chans.
Och han har gått ända från bråket på Palace
till att vinna NBA med Los Angeles Lakers.
Ron, du är den ende i Lakers
som vinner ligan för första gången. Hur känns det?
Jag skulle ta titeln med Jermaine och Donnie och Larry,
och Jamaal Tinsley och Jeff Foster borta i Indiana,
och jag svek dem. Jag kände mig feg.
Jag gillar inte att vara nära dem. Jag känner mig feg
eftersom jag övergav dem som lagkamrat.
Och sen fick jag vinna mästerskapet…
Vi pratar om matchen.
Jag är över situationen. Jag förlorade mycket pengar.
Men jag känner ännu att Jermaine dras med det.
Jermaine O'Neal.
Han var på väg att bli en av tidernas bästa spelare.
När jag ser på Jermaine idag,
tror jag att han led mest av alla spelarna.
För Ronnie Artest vann ett mästerskap med Lakers.
Till och med Jack, fick spela med ett mästerskapslag, San Antonio.
Så Jermaines karriär kortslöts i princip.
Han fick ansvaret för att bära laget och vara ledare,
när allt som hände inte var hans fel.
Men han fick skulden för det.
Jag försöker att aldrig använda ordet "ånger".
Men…
…en del av mig
har alltid känt mig besvärad av det.
Sky 4 var vid Palace of Auburn Hills tidigare idag,
där man gör sig redo att riva stället.
Palace var hem åt Detroit Pistons och fick se tre NBA-titlar
innan det stängdes för gott efter säsongen 2017.
Det drogs ut i åratal.
Jag ville inte prata med någon, bara gå vidare.
Men jag kommer aldrig undan det.
Folk ansåg att deras biljetter innebar att de fick göra vad de ville.
De fick behandla andra hur de än ville.
Jag menar inte att det som hände var rätt,
men de var investerade i spelarna.
Det dyker upp varje år.
Barn som inte ens var födda då frågar om det.
Fans har sådan känslomässig koppling till det.
Det finns ett mörker där.
Som proffsspelare får man inte gå upp på läktaren.
Vilket slöseri med tid och resurser
när det sker brott och mord.
Ingen brydde sig om vem som vann åtalen
eller överklagan.
Jag kunde inte prata på åratal.
Det här är sista jävla gången ni får fråga om det.
Jag vill inte prata om jäveln som kastade ölen.
Jag vill inte prata om alla pengar jag förlorade.
Det är en skam.
Om jag kan klandras för det, trodde jag att det skulle funka.
Jag hade fel.
Fansen och spelarna flög på varann. Spelarna…
Vissa saker försvinner inte.
De försvinner aldrig.
Bråket på Palace är ett sådant exempel.
En del av mig finns nog än idag
kvar i Palace, fram tills att de river stället.
Undertexter: Tomas Lundholm