Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
ДЖЕФРІ РОБІНСОН ПРАЦЮВАВ АДВОКАТОМ 40 РОКІВ.
ЦЬОГО ВЕЧОРА ВІН ВИСТУПИТЬ У НАЙВАЖЛИВІШІЙ СПРАВІ СВОГО ЖИТТЯ.
Будь ласка, підніміть руку ті, у кого колись був раб.
У цій залі не піднялось жодної руки.
Ми не маємо стосунку до рабства.
Ми цього не робили.
Не спричиняли його.
Ми не несемо відповідальності за це.
Але це наша спільна історія.
І коли ми пробуємо перетворити її на щось, чим вона не є...
Коли ми намагаємось зробити її більш приємною, ніж вона була,
тоді ми відмовляємось від того, ким ми є,
та створюємо цим перешкоди нашій здатності рухатись вперед,
як спільноти і як нації.
МОТЕЛЬ "ЛОРРЕЙН"
МЕМФІС, ШТАТ ТЕННЕССІ
Ми перебуваємо у мотелі "Лоррейн".
І прямо навпроти номера 306 є вінок.
Він висить приблизно там, де стояв Мартін Лютер Кінг,
коли його застрелили.
Якщо ви подивитесь на інший бік вулиці,
то побачите там будинок, звідки були зроблені постріли.
З того місця промахнутись було майже неможливо.
Точно за тиждень до вбивства Мартіна Лютера Кінга...
28 БЕРЕЗНЯ 1968 РОКУ
...у центрі Мемфісу відбулась демонстрація
на підтримку сміттярів, які оголосили страйк.
Мій тато взяв нас з моїм старшим братом на цю демонстрацію.
Демонстрація переросла у сутички, і мій тато наказав нам втікати подалі.
Зараз про це важко згадувати,
бо там був підліток-афроамериканець на ім'я Ларрі Пейн.
Того дня його життя перервалось.
Його піймав офіцер поліції та вбив, і...
Це лише одна з подій мого дитинства,
яка змусила мене зрозуміти, як мені пощастило.
Як мені пощастило, не померти так, як Ларрі Пейн.
І як мені пощастило у тому, яким мене зробив Мемфіс,
і яким я виріс.
Ми присвятимо себе цій боротьбі до самого кінця.
Не буде нічого трагічніше,
ніж зупинитись...
3 КВІТНЯ 1968 РОКУ
...на цьому етапі, у Мемфісі.
Мусимо довести цю справу до кінця.
МЕРІЯ НЬЮ-ЙОРКУ
Сьогодні Джеф Робінсон розповість нам те, чого ми не почули.
Історії, що здавались нам відомими,
але значення яких ми досі не зрозуміли.
Історії про нас.
Пані та панове, зустрічайте Джефа Робінсона!
Привіт усім.
У 1968 році мені було 11 років.
І на моє дитяче світосприйняття,
ми встали на шлях до расової справедливості,
що було дивовижним.
Були ухвалені Закон про громадянські права та Закон про виборче право.
Ми отримали право їздити в автобусах та їсти у закладах харчування.
Мені здавалось, що ми дійшли до переломного моменту,
коли ми чи отримаємо неймовірний поштовх
для прогресу щодо расової рівності,
чи відкотимося назад.
І тоді стались події 4 квітня.
М.Л. КІНГ 04.04.1968
Мартіна Лютера застрелили в шию.
Було відчуття, ніби все просто повернулось назад.
Бо потім прийшов Річард Ніксон, і почалась Війна з наркоманією.
З того часу минуло 50 років.
І тепер знов
молоді активісти в Америці змушують американців подивитись у дзеркало
нашої справжньої історії про расові стосунки та расові упередження.
Молоді активісти ще раз закликають нас до відповідальності.
Ще раз Америка мусить подивитись прямо в очі расовим проблемам,
і ще раз виник переламний момент.
І питання до всіх у цій залі таке:
"Що ми будемо робити?"
Ми самі собі найгірші вороги, коли справа доходить
до дійсного прогресу у міжрасових стосунках в Америці.
І поки ми не захочемо пильно та довго подивитись у дзеркало,
то так і будемо робити два кроки вперед і три назад
у рішенні цієї проблеми у цій країні.
У 2011 році ми з дружиною стали батьками.
Сестра моєї дружини, яка жила тут, у Квінзі, померла,
і ми всиновили її 13-річного сина.
Якось у Меттью Ліама Брукса спитали, хто він за національністю.
Він відповів: "Я пуерторіканець, індіанець Таїно та афроамериканець".
І він цим дуже пишається.
А я подивився на нього і думаю: "Розумію, хлопче.
Але ж ти — молодий темношкірий.
Бо саме таким тебе бачить Америка".
Раптово я відчув,
що тих поверхневих досліджень,
які я робив з історії міжрасових стосунків та значення расизму в Америці
було недостатньо. Тому я почав читати більше.
І читаючи, я став злитись і розуміти своє невігластво.
Я вчився в університеті Маркетт й отримав диплом Гарвардського юридичного інституту.
Моя освіта є однією з найкращих у США,
а виявилось, що я вивчаю історію міжрасових стосунків у цій країні,
про яку я ніколи не чув раніше.
І я подумав: "Як вийшло, що я цього не знаю?
Чому мене цього не навчали?
Якщо я цього не знаю,
можна уявити, скільки інших людей не знають".
ЧАРЛСТОН, ПІВДЕННА КАРОЛІНА
Громадянська війна не пов'язана з рабством.
Не через нього південні штати вирішили відокремитись.
ГОЛОВА ГРУПИ "ПРАПОРИ ПІВДНЯ"
Не через рабство був зроблений перший постріл на тому форті.
Справа була в грошах.
А не в рабстві.
Справа була у тарифі Моррілла. Справа була у грошах.
Лінкольн хотів підвищити податки для південних штатів до 45%.
Податки на товари, які вироблялись у південних штатах.
По суті цими товарами були бавовна, тютюн та рис.
В основному.
І ці товари
вироблялись за допомогою праці рабів.
Усі вони.
Хіба це не так?
Я вважаю...
На дев'яносто п'ять відсотків, принаймні?
Хіба це неправда?
Тобто, 95% товарів створювались рабською працею поневолених людей,
і Північ сказала: "За це ми накладемо на вас податок,
бо нам потрібна частина цих грошей".
А Південь відповів:
"Чекайте. Це ми виробники,
і ви не маєте забирати ці гроші".
Ті гроші, яких би не було без праці рабів.
Ось що впливало на прибуток, чи ви незгодні?
Вони вирішили залишитись.
І лишились, переважно, на півдні,
бо так робились справи, і до них ставились як до членів родини.
Бо знали, що мають.
І не знали на що чекати, якби пішли.
То ви вважаєте, що до поневолених людей ставились наче до членів родини?
Тоді ви б не були проти, якби я володів вами,
якщо я ставитимусь до вас я до родича?
Якщо так працює економіка.
Вас би це влаштувало?
-У сучасному світі? -У будь-якому світі.
-В наш час? -У будь-який час.
Ні.
То рабство було злом?
Так.
Я цього не заперечую.
А цей прапор жодним чином не стосується рабства?
Ні.
Це військовий прапор солдат.
Гадаю, мені потрібно...
Я трошки заслаб, тому я просто постою на сонці.
Дякую, що поговорили зі мною.
Я дуже вдячний.
-Дуже вам дякую за розмову. -Так, сер.
Мені було потрібно піти.
Мені дуже цікаво спілкуватись з людьми, які зі мною не згодні.
Але схоже, що для цього чоловіка
факти не мають значення.
Він знав, що у його словах відсутній будь-який сенс,
але він настільки переконаний у своїй правоті,
що не хоче змінювати думку.
Тому я не знаю, чи можна до нього достукатись.
Але якщо ніхто не спробує, то він точно не зміниться.
Не існує просто добрих чи поганих людей.
У кожній людині є і добре, і погане.
У цій залі всім відомо, що це правда,
бо кожен з нас
у деякі миті свого життя був як святим, так і грішником.
І знаєте що?
З країнами те саме.
У кожній є і добре, і погане.
Америка демонструвала свою велич раз за разом.
І водночас Америка є однією з найбільш расистських країн
на всій планеті.
Ці два факти не є взаємовиключними.
Тут немає або-або.
І я прошу вас подумати про це з тієї причини,
що ставкою є, буквально, наше майбутнє.
Будь ласка, підніміть руки.
Хто з вас у фігурі на екрані бачить трикутник?
Просто підніміть руки.
А коло?
А зірку?
Зірку Давида?
А ви розумієте, що жодної з цих фігур немає на екрані?
Жодної.
Але ваш мозок заповнює проміжки,
аби все встало на свої місця.
І ми дивимось на фігури і, начебто, їх впізнаємо.
Отже, ми самі заповнюємо проміжки, аби світ мав сенс.
Немає жодної проблеми, коли ви робите щось подібне.
Але справа в тому, що ми здатні заповнювати проміжки геть в усьому,
включно з нашими уявленнями про людей.
І іноді
ми заповнюємо проміжки дійсно неприємними речами.
Зараз я попрошу вас зробити дещо лише раз.
Я хочу, щоб ви попрацювали разом зі мною.
Я попрошу вас голосно і швидко
назвати колір, а не слово, написане цим кольором.
-Готові? -Так.
Готові?
Почали.
Червоний, жовтий, синій, зелений, коричневий.
Синій, коричневий, червоний, жовтий, зелений.
Швидше.
Червоний, жовтий, синій, зелений, коричневий.
Синій, коричневий, червоний, жовтий, зелений.
Цей експеримент вигадали 80 років тому.
І він наявно демонструє,
що на підсвідомому рівні
ви створюєте зв'язки між словом і кольором.
Ви навіть не знаєте, що це робите.
І коли цей зв'язок розірваний,
то справді потрібно трохи більше часу,
аби дати правильну відповідь.
Цей експеримент є наріжним каменем науки про наші підсвідомі упередження.
Незалежно від того, чи є упередження свідомим чи підсвідомим,
людина відчуває його однаково.
Якщо ви не отримали роботу тому, що вам відмовив расист,
чи тому, що у людини було підсвідоме упередження,
то ви все одно досі без роботи.
Чи вас заарештували, бо упередження
змусило когось викликати поліцію,
і він нервував через те, що темношкірі взагалі існують у світі,
то хай це було підсвідомим чи зумисним,
вам все одно доведеться мати справу з правоохоронцем.
З точки зору постраждалого
немає ніякої різниці, яким було упередження.
30 КВІТНЯ 2018 РОКУ
Клянусь, я переїжджаю з округу Колумбія. Я у своїй квартирі.
Але, знаєте...
хтось у моєму будинку викликав поліцію до мене.
Їх тут... Скільки вас?
Десь шість поліцейських.
Новина о 5:00. Холодний прийом від сусідів
чоловікові у Верхньому Вест-Сайді.
Він заселявся в свою нову квартиру,
коли з'явилось шість поліцейських.
Даррен Мартін транслював подію наживо в інстаграмі.
Він каже, що поліцію викликав один з його сусідів,
припустивши, що він проник до помешкання.
Сусід навіть повідомив, що у хлопця є зброя.
НЬЮ-ЙОРК
-Отже, це 106 вулиця на Мангеттені? -Так.
А тієї ночі
ваша вантажівка стояла на місці,
де зараз припарковане це авто?
Наша вантажівка була припаркована перед входом. Там, де стоїть ця автівка.
СТУДЕНТ ЮРФАКУ, ПРАЦЮВАВ В АДМІНІСТРАЦІЇ ОБАМИ
-І 56 квартира... -Так, прямо тут.
В цю квартиру я заселявся.
Так, ось вона.
Вихід на вулицю. Це звичайний будинок. Схожий на усі інші навколо.
Не знаю, які були наміри у поліцейських, коли вони приїхали.
Вони шукали людину зі зброєю.
Мене могли вбити.
-Можна мені його побачити? Можна нагору? -Не зараз.
-Чому ні? Чому я не можу зайти? -Ми маємо все перевірити.
У чому проблема? Я тут живу.
-Ми проводимо розслідування. -Що ви розслідуєте?
Вам подзвонили, так?
-Ми робимо свою роботу. І все. -Хто вам дзвонив?
Якщо не зробили нічого поганого...
-Хто вам дзвонив? -Дехто.
Що ж, я щасливий,
що у будинку по 106-й стріт у Нью-Йорку
лише вузький коридор
і жодного іншого знаку,
з повідомленням, що тут поліція вбила людину нашої спільноти.
І ми знову питали б: "За що?"
Упередження і забобони
щодо раси в Америці так глибоко вкоренились у нашу ДНК,
що іноді ми навіть не усвідомлюємо, що вони існують.
Візьмемо, наприклад, тест імпліцитних асоціацій.
Він є на сайті Гарварду.
За його допомогою перевіряються імпліцитні, або підсвідомі, асоціації.
Щодо раси, статі та усього іншого.
Мені було цікаво отримати цю інформацію,
тому я пройшов цей тест. І, здалось, виникла помилка.
Тому я пройшов його ще раз.
Бо, розумієте, я не міг повірити, що це мій результат.
Тому я пройшов його ще раз.
І отримав той самий результат.
Негативна думка про темношкірих чоловіків.
Негативна думка про самого себе.
І я подумав: "Звідки це взялось?"
У мене були гарні дні,
У мене були...
Гаразд, Бетті Джо, де ви?
Підкорював деякі вершини
І були в мене важкі дні...
ТЕРЕНС КРАТЧЕР
І ночі безсонні...
Ось він підняв руки за її наказом.
ПОЛІЦІЯ ТУЛСИ
Хлопець досі йде.
Він не виконує команди.
Думаю, час застосувати електрошокер.
Він схожий на злочинця. Може, він на чомусь.
Схоже, він отримав заряд електрошокера.
Постріли!
Двадцять перший, у нас постріли. Один підозрюваний поранений.
Іноді хмари дуже низькі,
І дороги майже не знайти
ТЕРЕНСА КРАТЧЕРА ЗАСТРЕЛИЛА ОФІЦЕР БЕТТІ ДЖО ШЕЛБІ
У МІСТІ ТУЛСА, ОКЛАХОМА, 16 ВЕРЕСНЯ 2016 РОКУ.
Вашого брата обмовили стосовно того, яким він був?
Так.
Розповідь...
СЕСТРА ТЕРЕНСА КРАТЧЕРА
...починається з того, що Теренс є підозрюваним.
Але він був студентом, а не підозрюваним.
За 15 хвилин до того він вийшов з учбового закладу.
Через 15 хвилин його вже вбили.
ЗМІ зробили з нього бандита.
Ніби він був злочинцем. Вживав наркотики.
-Що він був поганим хлопцем. -Так.
Ніхто не сказав доброго слова.
І мені довелось розповісти Америці, яким був цей хлопець.
Ми близнюки.
Він був батьком.
ТЕРЕНС І ТІФАНІ, 1977 РІК
Він був сином.
Він був братом, дядьком, кузеном.
Він був другом.
У нього була сім'я, яка його любила.
Мій брат не заслужив, щоб його вбили,
неозброєного, з піднятими догори руками.
Ніхто не заслуговує помирати на самоті.
А його останній подих був на самоті.
Він лежав на вулиці як тварина.
Джордж Орвелл не писав про конкретний рік.
Він змалював спосіб мислення в умовах диктатури.
Перш, ніж підемо далі, я би попросив кожного з вас
запам'ятати два його вислови.
Перший: "Хто контролює минуле, той контролює майбутнє;
і хто контролює теперішнє, той контролює минуле".
Уряд, що отримав владу,
має можливість сформувати точку зору людей, якими керує,
за допомогою історії, яка іноді не має нічого спільного з правдою.
Люди не розуміють, що Громадянська війна...
ТРАМП ЩОДО ГРОМАДЯНСЬКОЇ ВІЙНИ
-Так. -Подумайте, чому вона почалась?
Люди не задають цього питання.
"Чому була Громадянська війна?"
Чому не вдалось її уникнути?
Якби Ендрю Джексон затримався би трохи на посаді,
то Громадянської війни б не було.
Він був...
Він був дуже суворою людиною,
але мав велике серце, і був...
Він дійсно розлютився...
коли побачив, що сталось стосовно Громадянської війни.
Він сказав: "Для цього немає жодної причини".
У цих висловах є кілька проблем.
По-перше, Ендрю Джексон помер
майже за 16 років до початку Громадянської війни.
По-друге, якби він сказав: "Для цього немає жодної причини",
то не мав би на увазі,
що немає причин для рабства.
Бо поневолення людей для Ендрю Джексона було нормальним.
Він був рабовласником.
Ендрю Джексон сам розповість, що він думає стосовно рабства.
"ТЕННЕССІ ГАЗЕТ" 3 ЖОВТНЯ 1804 РОКУ
Ендрю Джексон опублікував це оголошення, обіцяючи винагороду тому,
хто спіймає раба, який від нього втік.
В оголошенні є опис зовнішності втікача,
у що той був одягнений, куди міг піти.
Крім нагороди у 50 доларів
та додаткових десяти доларів за кожну сотню ударів пліткою,
Джексон обіцяє компенсувати всі витрати на пошук втікача
у межах до 300 доларів.
Ось ким був Ендрю Джексон.
І це його обличчя ми бачимо на банкноті номіналом 20 доларів.
Країни не є лише добрими, чи поганими.
МУЗЕЙ СТАРОГО НЕВІЛЬНИЦЬКОГО РИНКУ ЧАРЛСТОН, ПІВДЕННА КАРОЛІНА
Тут продавали людей шість днів на тиждень.
Від новонароджених до 70-річних старих.
Аби поневолені люди принесли якомога більше грошей
продавцям та торговцям,
спочатку їх треба було підготувати.
ОПЕРАЦІЙНИЙ МЕНЕДЖЕР
Підготовка могла бути будь-якою.
Починаючи з дієти, насиченої жирами та білками,
аби покращити їх фізичний стан,
і закінчуючи чистим одягом.
Шкіру намащували олією.
Людям більш старшого віку
могли підфарбувати волосся
або повиривати сивину, яка могла у тих з'явитись,
щоб отримати щонайбільше грошей,
коли цих людей виставляли на продаж.
СПИСОК НЕГРІВ
Тут я бачу "Список негрів".
І під номером один записаний Сандей віком 45 років.
У невільників не було прізвищ
до перепису населення 1870 року.
І недарма питали "Як тебе звати?"
Бо імена могли змінюватись при кожному перепродажі?
Ім'я би змінили.
Це перше, що міняли, коли перепродавали раба.
Тому на усіх листівках
є лише імена, з якими їх виставили на продаж.
І не забувайте, що поневолена власність работорговців
коштувала дорожче за все, що у них було.
Раби коштували дорожче за плантацію.
Дорожче за землю.
Дорожче за товари, які вироблялись на плантації.
Дорожче за будинок.
Дорожче за іншу прислугу.
І якщо потрібно було виплатити борги, то першими продавали поневолених людей.
Бо за них можна було не платити зразу.
Їх можна було взяти в «іпотеку».
Коли приходив час перевозити невільників,
до того, як виставляти на продаж, їх заковували у кайдани.
І усі рухались у кайданах.
Не лише дорослі.
Ланцюги надягали і на дітей.
Схоже, я тут бачу кайдани,
які були розраховані на дорослих чоловіків,
і кайдани для дитини десь трьох-чотирьох років.
Так.
Іста...
що це за...
три отвори, які я бачу у цеглинах цієї стіни?
Це сліди пальців.
Невільників починали навчати якійсь справі у віці шести років.
Тому відбитки пальців та долонь
є по всьому місту,
бо його побудували поневолені люди.
Вони є у церквах, на підприємствах, на...
На вулицях, якщо ви бачили.
У театрах, по всьому місту,
але їх майже непомітно.
І якщо ви не знаєте, що це таке, ви їх не помітите.
Але вони є.
Авжеж. І таким чином раби лишили помітку у місті,
збудованого ними, як і економіку, яка лежить в основі нашої країни.
І ці відбитки нагадують нам: "Агов, я теж тут був".
Отже, якщо я вам скажу:
"Америка була створена на основі расової переваги білошкірих",
ви можете відповісти: "Джеф, це перебільшення".
Я би відповів вам так: "Можете не вірити моїм словам.
Просто послухайте, що про це сказали американці".
Бо вони хотіли розповісти вам, що думали.
Вам треба лише піти подивитись.
Ми знаємо, що у 1619 році, рабів віком від 20 років і старше
привезли у Америку, у Джеймстаун.
У 1636 році, менш ніж за 20 років, почав курсувати
перший побудований в Америці корабель для перевозки рабів — "Дізайре".
І його побудували не в Алабамі чи в Міссісіпі.
Він був побудований у Массачусетсі.
Зверніть увагу на назву корабля "Дізайре" — бажання.
І на назви трьох наступних суден, що були побудовані в Америці.
для подорожей у Африку за невільниками.
Це були "Фортуна", "Надія" та "Процвітання".
З цих назв кристально ясно,
що вони думали про ідею вищості білої раси.
У 1662 році в штаті Вірджинія був прийнятий закон, згідно якого
діти жінок-рабинь теж стають рабами.
Дуже простий закон.
Нащо він був потрібний?
Вочевидь, білі рабовласники
регулярно ґвалтували чорних жінок,
внаслідок чого народжувались діти.
І цим законом просто хотіли сказати: "Тут не може бути помилок.
Якщо ці діти народжуються з блакитними очима чи ластовинням,
то все одно не люди, а раби".
Закон мав це затвердити.
У Вірджинії потім був прийнятий закон: "Якщо раб стає християнином,
це не значить, що він отримав свободу".
РІК 1667
Бо якщо невільник став християнином,
то лише з ласки та милосердя його власника.
Ось яку мову використовували американці
для визначення установ рабства.
Вони зрівнювали його з благодійністю та милосердям.
У 1669 році у Вірджинії прийняли закон,
згідно з якого смерть раба через непослух до хазяїна не є злочином.
Замислитесь над цими словами, будь ласка.
І подумайте про відео, які ви бачили за останні десять років,
коли неозброєні люди з темним і не дуже темним кольором шкіри
загинули при сутичках з поліцією.
Це досі не є злочином.
У 1739 році раби повстали у місті Стоно, штат Південна Кароліна.
Постання було неймовірно жорстоким.
Деяких білих буквально обезголовили.
І влада штату Південна Кароліна відповіла, і відповідь була швидкою.
До 1740 року штат прийняв закон, що складався з 58 статей,
і метою цього закону, за їх виразом, не моїм,
було утримати рабів у покорі та послуху.
Це не був соціальний расизм, чи расизм з боку окремих людей.
Так наказував закон.
ЧАРЛСТОН, ПІВДЕННА КАРОЛІНА
Можете трохи розповісти про те місце, куди ви нас везете?
Я везу вас на Ашлі-авеню,
що між вулицями Фішберн та Лайн.
Тоді місцевість тут була іншою.
Було багато ферм та трохи лісів.
Деякі люди називали її Оук Ашлі-авеню, тобто, дубова авеню.
ЛАСКАВО ПРОСИМО ДО ІСТОРИЧНОЇ МІСЦЕВОСТІ ВЕСТСАЙД
Лінчування та повішання відбувались на цьому самому місці.
Це сталось через рабство і тривало аж до початку 1900 років.
ВЛАСНИК КОМПАНІЇ "САЙТС ЕНД ІНСАЙТС ТУРС"
Отже, лінчування відбувались тут навіть після закінчення Громадянської війни?
Саме так.
Що ж, усі мають знати про те, що сталось тут.
Тоді б це нас усіх навчило дечому.
Бо це частина нашої історії.
Історії Америки.
Слово "рабство" зустрічається у тексті Конституції лише раз.
У тринадцятій поправці, яка забороняє рабство.
І якщо ви повернетесь до історичних документів,
то зрозумієте, що південні штати
засмутились, коли було використано слово "рабство".
Заради Бога, ми ж не хочемо, щоб білим людям було некомфортно.
Тому жителі півночі погодились не використовувати слово "рабство"
у тексті Конституції.
І рабів там називають "рештою осіб".
Компроміс-пункт про три-п'ятих. Конституція США, Стаття I, Розділ 2 .
Усіх тих темношкірих у Вірджинії. Скільки їх було, 236 тисяч?
За особу рахували лише трьох з п'яти рабів.
Не людина, а лише три п'ятих.
Стаття I, Розділ 9. Конгрес не має права забороняти переселення і привезення осіб
до 1808 року.
Що цим вони кажуть?
Ось що: "Ми побудували усі ці кораблі для доставки рабів,
і нам треба ще хоча б 20 років продовжувати це".
Отже, в Конституції сказано:
"Можете продовжувати це наступні 20 років".
Стаття II, Розділ 1.
"Кожен штат... визначає кількість вибірників,
що дорівнює кількості сенаторів і представників".
Зараз ми говоримо про Колегію вибірників США.
В основу Колегії вибірників був покладний той факт,
що південні штати турбувались
чи буде у них достатньо влади,
аби не дати уряду забрати у них невільників.
І таким був один з компромісів.
Оцей компроміс про три-п'ятих.
Три-п'ятих від 236 тисяч додає багато вибірників.
Стаття IV, Розділ 2. Не дозволяється звільняти втікачів.
На вимогу рабів мають повертати їх власникам.
І люди називають геніальними тих, хто написав текст нашої Конституції.
Але я погоджуюсь з цим.
Вони були геніальними, але й хитрими.
Бо вони сказали: "Знаєте, хтось може спробувати змінити Конституцію
та видалити Розділ 9 Cтатті I.
Тому в Статті V сказано, що не можна змінювати Статтю I, Розділ 9
до 1808 року.
Ось якою важливою була ідея вищості білої раси
для людей, які заснували нашу країну.
Коли вони говорили про життя, свободу та прагнення до щастя,
це ніяк не протирічило
ідеї поневолення людей.
Закон став на бік одних.
ЗНАЧОК ПАТРУЛЯ РАБІВ 1859 РОКУ
Історики кажуть,
що сучасні відділки поліції у своєму первісному вигляді,
особливо на півдні, були патрулями рабів.
Я не кажу, що сучасні поліцейські,
приймають участь у пошуку рабів.
Ні.
По всій Америці є правоохоронці,
які ведуть боротьбу за расову рівність,
за конституційну та неупереджену роботу поліції у наших спільнотах.
Але ось, що я вам скажу.
Люди у моїй спільноті
від моїх прапрабатьків
мають причини боятися цього значка.
Бо люди, які його носять,
і зброя, яка у них є,
застосовувалась, щоб пригноблювати нас.
Тому наступного разу не потрібно дивуватися,
звідки така ворожість у чорної спільноти
до поліцейських.
Звідки така недовіра?
Бо це у наших ДНК.
СТЕЙТЕН-АЙЛЕНД, НЬЮ-ЙОРК
Я завжди казала Еріку,
аби він не мав жодних справ з поліцейськими.
МАТИ ЕРІКА ГАРНЕРА
Бо у поліцейських є перевага.
Ти маєш пам'ятати, що у них є зброя.
І вони завжди можуть заарештувати тебе, хай там що ти будеш казати.
І він казав, що знає про це.
І навіть з усіма цими попередженнями.
Ми можемо скільки завгодно попереджувати наших дітей,
але коли справді щось станеться, то не завжди ці попередження допоможуть.
Це Ерік.
На цьому фото Еріку, напевно, п'ять місяців.
Він був моїм первістком.
Ерік був добрим велетнем.
Він турбувався за інших людей
і усіх вважав своїми друзями.
Ви серйозно?
ЕРІКА ГАРНЕРА ВБИВ ОФІЦЕР ПОЛІЦІЇ ДЕНІЕЛ ПАНТАЛЕО
В СТЕЙТЕН-АЙЛЕНДІ, НЬЮ-ЙОРК 17 ЛИПНЯ 2014 РОКУ.
Якщо ви можете...
то скажіть, якими були ваші думки, коли ви почули,
що ваш син каже: "Я не можу дихати"?
По цей час я не здатна додивитись той запис до кінця,
бо коли я побачила його вперше,
то йшла по цьому будинку і била кулаком у стіни.
Я кричала поліцейським: "Відпустіть його! Відпустіть!"
Тепер я точно розумію, що вони з ним зробили.
Не торкайтесь мене.
Коли з нами сталась ця трагедія, я хотіла лише лягти у своє ліжко...
та просто заснути,
щоб прокинутись, коли цей кошмар мине.
Але він так і не минув.
Одного вечора я почула, як до мене звернувся Святий дух:
"Ти будеш лежати і помреш як твій син?
Чи ти встанеш, підіймеш його ім'я,
і розкажеш людям, яким він був, аби медіа не робили з нього злочинця?"
Мій син не помер даремно.
12 ГРУДНЯ 2014 РОКУ
Ми підтримаємо його на кожному кроці його шляху.
Я разом з моїми онуками, племінницями, племінниками, сестрами —
усі прийдуть підтримати його в цій справі,
бо ми не заспокоїмся, доки не доб'ємось справедливості.
Хоча мого сина вже не повернути, але ми маємо врятувати інші життя.
Яким би ви хотіли, щоб запам'ятали вашого сина?
Я би хотіла, щоб його запам'ятали,
як жертовне ягня, ім'я якого тепер відомо усім.
І я так рада, що це змінює світ на краще,
що люди більше свідомі щодо жорстокості
та несправедливості, від яких потерпає населення іншого кольору.
І, можливо, вони звернуть на це увагу
та вирішать щось з цим зробити.
Це реально.
Ми бачимо, що дійсно відбувається в сучасному світі.
У НАС Є БІСОВИЙ ЗАПИС
І я сподіваюсь, що його ім'я назавжди залишиться в історії.
Скільки я житиму, я завжди повторюватиму його ім'я
і буду просити усіх інших повторювати його ім'я,
і розповідатиму людям, що воно значить для них.
-Його звали Ерік Гарнер. -Так.
Його звали Ерік Гарнер. Це його ім'я.
I роз'єднаним натовпом
знову зробить всіх нас —
За свої злодіяння
знову кров'ю вмивалась
Не знайти втіхи вам
військ найманих рабам
У могилі вас тлін
безкінечний чекає
Тільки зоряний стяг
на віки буде видно з даля
Якщо ви сумніваєтесь щодо третього куплету
державного гімну США, який ви щойно почули,
то ось рукопис цього вірша, який створив Френсіс Скотт Кі.
"Не знайти втіхи вам, військ найманих рабам,
у могилі вас тлін безкінечний чекає".
Він прославляє вбивство рабів.
І чому він так робить?
Він був багатим рабовласником.
Народився у штаті Меріленд, у родині власника плантацій.
У справі "Сполучені Штати проти Рубена Крендалла"
він звинувачував людину
за володіння літератури на підтримку відміни рабства.
Френсіс Скотт Кі був прокурором від міста Вашингтон, округ Колумбія,
і просив про смертну кару.
Ось яким був його заключний аргумент.
"Джентльмени, хіба ви хочете відмовитись від своєї країни,
дозволивши аболюціоністам її відібрати,
згідно з уподобаннями яких ми маємо об'єднатися з неграми?"
Гадаю, він написав гарного вірша, але ось яким був Френсіс Скотт Кі.
У 1835 році бавовна, створена працею рабів,
складала 55% експорту США.
Отже, на початку індустріалізації Америки
однією з критично важливих її елементів
була бавовна, створена працею рабів.
Дванадцять президентів США були рабовласниками.
За перші 60 років існування нашої країни вони керували 50 років.
Ось чому я стверджую,
що у людей, які заснували цю країну, не було жодних сумнівів у вищості білих.
Вони залежали від цього, аби зробити Америку великою нацією.
НЬЮ-ЙОРК
То коли рабство відмінили у Нью-Йорку?
Рабство у Нью-Йорку відмінили у 1827 році,
але щоб дійсно зрозуміти підйом Нью-Йорка,
як фінансового центра,
важливо зрозуміти зв'язок між Нью-Йорком...
СТЕЙСІ ТУССЕЙНТ, КЕРУЮЧИЙ ДИРЕКТОР "ІНСАЙД АУТ ТУРС"
...та рабством, особливо після того, як рабство було скасовано у Нью-Йорку.
Будинок позаду нас, Бавовняна біржа, побудована у 1850-х роках,
є однією з найбільших бірж сировинних товарів в країні.
Нью-Йорк став фінансовим центром,
а сюди приходили рабовласники,
аби отримати фінансування та страхування своїх підприємств.
Нещодавно ми виявили,
що найбільші страхові компанії, наприклад AIG та Aetna,
страхували рабів як товари.
Невільники, які помирали на шляху трансатлантичної работоргівлі,
раби, які помирали на плантаціях,
життя усіх цих людей було застраховано.
Тобто, вони отримували поліси страхування життя.
Крім того, головні інвестиційні банки, такі, як зараз неіснуючий Lehman Brothers,
забезпечували фінансування рабовласників.
Отже, економіка Нью-Йорка була тісно пов'язана з рабством.
Ми йдемо неподалік від набережної. Вона позаду нас, лише в кварталі.
І підходимо до перехрестя Уолл-стріт та Уотер-стріт,
де є цей маленький парк.
МІСЬКИЙ РИНОК РАБІВ НЬЮ-ЙОРКА
У мене є уявлення, коли я чую вираз "ринок рабів".
Але чи можете ви нам докладно розповісти, що саме відбувалось на цьому місці?
Це був міський ринок, павільйон,
який працював з 1711 до 1762 року.
У середині XVIII століття
кожен п'ятий мешканець Нью-Йорка був рабом.
Тому створили цей муніципальний ринок,
де вас могли продати,
якщо вас викрали.
До того ж, якщо ви були рабом у Нью-Йорку,
і у вашого рабовласника не було для вас справ на день,
то на цьому ринку вас могли здати в оренду на день.
Як і на будь-які інші торгові операції в місті,
де місто брало податок з прибутку,
торгівля рабами теж оподатковувалась?
Саме так. І тому Нью-Йорк був містом, що підтримувало рабство.
Ця інформація шокує людей.
Нью-Йорк був за рабство.
Лише від торгівлі бавовною Нью-Йорк отримував 200 мільйонів доларів
у грошах того часу.
Тож ви можете собі уявити, які були інтереси на захист цього.
Скільком з вас відомо, що мер Нью-Йорка
під час Громадянської війни виступав за те, щоб Нью-Йорк вийшов з Союзу?
Він не сказав: "Приєднаємось до Конфедерації".
Він сказав: "У нас дружні стосунки та взаємні симпатії
з нашими братами у рабовласницьких штатах.
Ми не приймали участь у військових діях проти їхніх конституційних прав
чи їхніх внутрішніх інституцій".
Можна перекласти його слова так: "Ми не можемо від цього відмовитись.
Якщо ми вийдемо з Союзу, то не повинні приєднуватись до Півдня.
Ми можемо робити бізнес з Північчю та укладати ділові угоди з Півднем.
Гроші продовжать надходити".
Отже, якою була роль рабства в Америці напередодні Громадянської війни?
Виробництво бавовни в 1790 році склало 1,5 мільйони фунтів.
До 1860 році воно зросло
до 2,3 мільярдів фунтів і становило 60% експорту США.
Якщо ви колись тримали у руці кульку щойно зібраної бавовни,
без стеблин чи соломинок,
то знаєте, що він майже нічого не важить.
Як думаєте, скільки треба зібрати бавовни,
аби її вага склала 2,3 мільярди фунтів?
І як вони це зробили?
Бо кількість рабів вже не складала 700 тисяч.
Тепер їх було чотири мільйони.
І не забувайте, що з 1808 року ми не привозили рабів кораблями.
Тепер історія довела, що точно ходили такі кораблі з рабами
і після 1808 року, але попит на цьому ринку швидко впав.
Вистачало і розмноження.
Чорні жінки стали матеріалом...
щоб народжувати дітей,
які підвищували об'єм виробництва американської бавовни.
Вартість усіх рабів в цінах 1860 року
складала 3,5 мільярди доларів.
Це відповідає ста мільярдам доларів у сучасних грошах.
У долині Міссісіпі,
це штати Теннессі, Міссісіпі та Луїзіана,
було більше мільйонерів, ніж будь-де у Америці.
Зараз це одні з найбідніших регіонів країни.
Є багато людей, які відчайдушно хочуть довести,
що Громадянську війну спричинило щось інше, а не рабство.
У штаті Техас, обрана влада намагається прийняти закони,
згідно яких вчителі в школах мають казати учням, що рабство
було другорядною причиною Громадянської війни.
І на це я знов відповім, що ви можете не вірити мені.
Просто подивіться на заяви штатів.
ЗАЯВИ ПРО ВІДОКРЕМЛЕННЯ МІССІСІПІ
"Наша позиція чітко визначена існуванням установ рабства,
найбільшою матеріальною цінністю світу".
ЛУЇЗІАНА
"Мешканці рабовласницьких штатів пов'язані між собою спільною необхідністю
і рішучістю зберегти рабство африканців"
ТЕХАС
"Рабська праця африканців, яка існує в цих штатах
є взаємовигідною як для рабів, так і для вільних".
АЛАБАМА
"До обрання м-ра Лінкольна не можна ставитись ніяк інакше,
ніж як до урочистого вияву
переважної більшості людей Півночі
ворожості до Півдня, нашої власності та наших традицій".
ДЖОРДЖІЯ
"Вони намагались послабити нашу безпеку,
підірвати наш внутрішній мир та спокій
та постійно відмовляються дотримуватись
власних конституційних обов'язків щодо нас
відносно цієї власності".
Джорджія по суті заявила: "Ви нам нагло збрехали.
Ви казали нам, що ми зможемо тримати цих людей у якості рабів,
а зараз ви їх у нас забираєте,
тому через це ми виходимо з Союзу".
І знаєте, що? Мешканці Джорджії мали рацію.
Їм обіцяли, що цих людей залишать їм у якості рабів.
Я народився в Теннессі, і якщо я захочу приїхати у рідний штат,
і зайду в будівлю парламенту Теннессі аби зустрітись з одним з парламентарів,
то пройду повз бюст Натаніеля Бедфорда Форреста,
який був або засновником Ку-клукс-клана, або одним з його перших Великих Магів,
який отримав у Ку-клукс-клані велику владу
і був солдатом Конфедерації.
Принаймні, він був чесним, коли сказав про Громадянську війну так:
"Якщо ми не бились за рабство, тоді за що ми, в біса, бились?"
Невігластво не є блаженством, бо дозволяє процвітати вигаданій історії.
"Хто контролює минуле, той контролює майбутнє".
Рабство скінчилось, потім у нас виник Рух за громадянські права афроамериканців,
і все було гаразд, тоді на що ми досі скаржимось?
"Хто контролює минуле, той контролює майбутнє".
І ваших дітей навчали,
що рабство було другорядною причиною Громадянської війни.
За шість місяців до підписання Прокламації про визволення рабів
Авраам Лінкольн підписав Закон про звільнення деяких осіб.
Що було у цьому законі?
Він звільнив рабів в окрузі Колумбія
і спочатку у якості компенсації колишнім рабовласникам
за кожного звільненого раба була визначена комісія
у розмірі 300 доларів, що на сучасні гроші дорівнює 7000 доларам.
Будь ласка, прочитайте це уважно. Я не обманюю.
За дев'ять місяців 900 рабовласників отримали мільйон доларів
тогочасними грошима...
за втрачену власність.
Отже, коли люди починають дискусії щодо репарацій за рабство,
то це даремні суперечки, бо репарації вже були виплачені.
Їх отримали рабовласники.
У той самий час, коли Америка
відмовляється надати чорним хоч якусь землю...
Конгрес приймає закон, згідно якого
наш уряд віддав мільйони акрів землі
на Заході і на Середньому Заході.
10 ТРАВНЯ 1967 РОКУ
Таким чином уряд хотів економічно підтримати
білих селян з Європи.
Але землю отримали не лише вони...
земельні гранти пішли на будівництво коледжів,
де навчали, як вести сільське господарство.
І ще вони запровадили установи окружних агентів,
щоб покращити знання фермерів.
А ще вони встановили низьку відсоткову ставку,
аби землевласники змогли механізувати свої ферми.
А ще сьогодні багато з цих людей
отримують мільйони доларів у вигляді федеральних субсидій
за відмову від сільського господарства.
І це ті самі люди, які кажуть чорним,
що ті мають досягати усього своїми власними силами.
Ось з чим ми маємо справу, ось така наша реальність.
Тепер, коли ми прийдемо у Вашингтон...
під час цієї кампанії, то ми прийдемо за нашим чеком.
То що сталось після війни?
Щось відбувалось у південних штатах,
бо нещодавно звільнені раби
залишались у стартових колодках 246 років.
І коли прозвучало слово "руш", вони були готові.
Бо багато людей відмовляються визнати, що Реконструкція Півдня дійсно вдалась.
У 1868 році, перед тим як була прийнята П'ятнадцята поправка,
на Півдні було зареєстровано 700 тисяч темношкірих з правом голосу.
Дві тисячі афроамериканців служили на виборних посадах.
У 1875 році був ухвалений Закон про громадянські права.
Закладаюсь, що більшість юристів у цій залі навіть не знають про це.
Він забороняв расову дискримінацію
у місцях проживання, школах, транспорті та юридичних послугах.
Але він був відмінений Верховним судом у 1883 році.
А потім президентом обрали Резерфорда Гейза.
І в 1877 році він відкликав війська Півночі з південних штатів,
а далі конфедерати перегрупувались
у організації на кшталт Ку-клукс-клана.
Південні штати почали приймати закони,
аби посилити та зберегти вищість білої раси.
Якщо вас цікавить приклад того, що відбувалось, то у 1896 році в Луїзіані,
було зареєстровано 130344 чорних виборців,
а за два роки їх лишилось лише 5000.
Як ви думаєте, чому 125 тисяч людей
вирішили не голосувати?
В кінці Громадянської війни був шанс,
і була Реконструкція, що давала результат.
І коли вони досягли переламного моменту, вони просто відмотали все назад.
І ось до чого ми повернулись.
У 1896 році Верховний суд Сполучених Штатів
прийняв рішення "Плессі проти Фергюсона".
М-р Плессі навмисно сів у потяг, знаючи, що його заарештують,
аби перевірити дію закону в Америці.
І Верховний суд США вирішив:
"Закони Америки окремі але рівні".
Це не традиція, це закон.
А тепер я попрошу вас подивитись на це фото,
і зрозуміти, що було нормальним,
прийнятним, американським...
у нашій країні.
Бо ми хочемо поговорити про расове питання на початку XX століття.
Що ж, були расові бунти у Новому Орлеані та у Нью-Йорку.
У 1901 році вішання з побоями (лінчування) було застосовано до 105 афроамериканців.
У 1902 році лінчували 85 темношкірих.
У 1903 році, 84 афроамериканці.
У 1904 році лінчували 76 людей з темним кольором шкіри.
У 1905 році, 57 афроамериканців.
У 1906 році лінчували 62 темношкірих.
У 1907, 58 афроамериканців.
У 1908 році лінчували 89 темношкірих.
У 1909 році лінчували 69 афроамериканців.
У 1910 році стратили 67 темношкірих.
За час з 1877 і до 1950 років
в Америці зафіксовано 4000 лінчувань з расових причин.
ЕЛМОР БОЛЛІНГ ВБИТИЙ ЛІНЧУВАННЯМ 4 ГРУДНЯ 1947 РОКУ
Ця стаття була опублікована в "Чикаго Дефендер" 20 грудня 1947 року.
Тут написано: "Розлючені та заздрісні білі люди застрелили успішного бізнесмена.
Схоже, молодого батька вбила банда Діксі.
Розлючені білі позаздрили комерційному успіху афроамериканця
і, як кажуть, лінчували Елмора Боллінга,
тіло якого знайшли минулого тижня, нашпиговане кулями з рушниць і пістолетів.
Поінформовані джерела кажуть, що Боллінг давно був мішенню...
АВТОР КНИГИ ТА ДОЧКА ЕМОРА БОЛЛІНГА
...оскільки білі вирішили, що він занадто успішний як для негра".
Ваші рідні знайшли тіло вашого батька у кюветі.
Це те саме місце?
Так, те саме.
У моїй пам'яті викарбувалось,
коли я побачила його у канаві з розплющеними очима.
Ми чули постріли.
Ми подумали, що хтось вбиває корів,
але насправді цими пострілами вбили мого тата.
Ми усі пішли сюди, не знаючи, що нас очікує.
ОКРУГ ЛАУНДС, ШТАТ АЛАБАМА
Його вантажівка досі була заведена, фари світились.
У нього вистрелили шість разів з пістолета і один раз в спину з гвинтівки.
Я знала, що з моїм батьком
сталось щось дуже погане.
Я постійно плакала, доки мама не відіслала мене з сусідкою.
Це дивовижна фотографія.
Можете розповісти нам, хто на ній?
Це мама — Берта Боллінг. Берта Науден Боллінг.
І це мій тато — Елмор Боллінг.
І тут є те, з чого ми, діти, завжди сміялись.
Він тримає у руці жіночу сумочку.
Гроші були у неї.
На цьому фото тато взяв і тримав під пахвою її сумочку,
бо там були гроші.
Як склалися долі членів вашої сім'ї після вбивства батька?
Оскільки батько був основним годувальником,
то буквально за ніч ми від достатку опустились до бідності.
Моя мама стала прасувальницею у хімчистці.
На її руках залишились опіки,
які з'явились під час цієї праці.
Ця її робота дозволила мені закінчити коледж.
Лінчування відбувались з метою залякування.
Вони хотіли залякати афроамериканців,
аби втримати їх від діяльності. І це спрацювало.
Комусь висунули звинувачення?
Ні. Один з вбивць фактично визнав, що вбив мого батька,
коли сварився з дружиною по телефону. Але влада нікому звинувачень не висунула.
І це змусило мене зробити маркер для історії.
Я мала лишити якийсь символ, щоб розповісти світу,
що він був хорошою людиною,
і його вбили лише тому, що він досяг успіху.
Я не помиляюсь, що цей знак встановлений саме на тому місці, де загинув ваш батько?
Майже впритул до місця, де його вбили.
ЕЛМОР БОЛЛІНГ 10 ТРАВНЯ 1908 РОКУ - 4 ГРУДНЯ 1947 РОКУ
І в Америці стали з'являтися пам'ятники конфедератам.
Ці пам'ятники не поставили негайно після Громадянської війни,
коли люди думали так: "О боже, ми програли цю війну,
і так любимо наших героїв, що маємо вшанувати їх пам'ять".
Ні. Більшість з них датуються XX століттям.
Це людина на ім'я Джон Пелхам.
Чим він відомий?
У 1861 році звільнився з військової академії Вест-Пойнт,
щоб приєднатись до армії конфедератів,
і ось, що він зробив аби йому поставили пам'ятник.
"Він виявив свій геній, швидко знаходив позицію,
яка дозволяла контролювати вид поля бою, та хоробро обстрілюючи
сили, які значно переважали його за кількістю".
Іншими словами, він вбив дуже багато американських солдат,
захищаючи рабство.
І йому поставили статую саме за це, а не за щось інше.
Кажуть: "Але у Джорджа Вашингтона теж були раби, і йому стоїть пам'ятник.
Ви хочете знищити і його статую?"
І я відповідаю, що пам'ятник Вашингтону поставили не тому,
що Джордж Вашингтон був рабовласником.
У нього були раби, і його за це проклянуть.
Тим не менш, Джордж Вашингтон очолив Континентальну армію
і, хай йому грець, заснував країну.
Може, тому йому поставили пам'ятник?
Факт, що він був рабовласником,
жодним чином не пов'язаний з цим монументом.
А пам'ятники конфедератам
вшановують людей за те, що вони робили у 1861–1865 роки.
Вшановують людей
за єдину їхню справу тих часів —
за те, що вони калічили та вбивали американських солдат,
аби далі продовжувати володіти рабами.
Ось, де стоять такі пам'ятники.
Десять перших штатів по кількості.
Ось, хто ми у Америці.
Як справи, люди? Це Темі Сойєр.
Наживо від пам'ятника Нейтану Бедфорду Форресту.
Тут у Мемфісі, штат Теннессі.
Я лише хотіла прийти сюди, щоб Нейтан Бедфорд Форрест знав...
що у нього з'явився сильний супротивник.
Мене спитали: "Назвіть щось одне, що б ви могли зробити цього року".
І я відповіла, що ми можемо знести ці бісові статуї.
УПОВНОВАЖЕНА ОКРУГУ ШЕЛБІ
Я в це не вірила, але сказала, що ми це здатні зробити.
У своєму фейсбуці я зробила пост, де запросила
поговорити про ці пам'ятники.
І в шкільному спортзалі зібрались 350 жителів Мемфісу
різного віку, раси, статі, сексуальної орієнтації та віросповідання,
і навіть нащадок самого Нейтана Бедфорда Форреста.
І ми усі разом вирішили,
що варто позбавити наше місто пам'яток
на честь Нейтана Бедфорда Форреста, Джефферсона Девіса і усіх конфедератів.
-Звалимо їх. -Дев'ятсот один.
Захищайте людей, а не статуї.
Як ви відповідаєте людям,
які кажуть: "Це не про рабство чи про утиски темношкірих.
Вони про культуру та історію Півдня,
про збереження нашої історії"?
Думаю, цим людям, по-перше, треба повчити історію.
Коли говорять про жителів Півдня, то чомусь уявляють білих людей.
Але економіка Півдня і культура Півдня
були засновані на рабстві.
Їжа, яку ми їмо. Смажені кури, шинка, листова капуста.
Це надбання чорних людей.
Музика, яку ми слухаємо.
Елвіс не був би Елвісом без темношкірих музикантів, правда?
І тут вбили Мартіна Лютера Кінга.
Кров'ю чорних людей
глибоко просякнута вся земля Півдня,
і не можна уявити...
Не можна говорити про мешканців Півдня про історію Півдня,
чи історію Америки, не згадуючи афроамериканців.
І коли кажуть, що ми переписуємо історію, то це вони її переписали.
На цьому пам'ятнику мав би бути напис:
"Тут похований лиховісний рабовласник з дружиною,
який став одним з найбагатших людей Мемфісу
завдяки жорстокому поводженню з чорними американцями".
Але таку історію люди не готові визнати.
Я бачу наших темношкірих дітей,
і як радість гасне в їхніх очах у віці трьох, чотирьох, п'яти років.
Вже в садочку вони вважають себе якимись гіршими.
І якщо ми можемо щось змінити,
то хай це буде ландшафт міста,
аби їм не нагадували щоденно,
що багато людей вважали їх другосортними громадянами цієї країни.
Сьогодні в Мемфісі історична мить.
МЕР МЕМФІСА, ТЕННЕССІ
У наступні кілька годин...
пам'ятники Нейтану Бедфорду Форресту та Джеффeрсону Девісу
більше не стоятимуть у нашому місті.
Поки ми дивились, як під'їжджають крани,
у парк прийшли працівники, і я прямо через вулицю бачила,
як о 21:01, 20 грудня 2017 року,
Нейтан Бедфорд Форрест злетів зі свого п'єдесталу
вперше з часу, коли він там з'явився.
Яке було відчуття?
Складне.
Полегшення, радості і водночас суму.
Звідки взявся сум?
Ми мали боротись так важко. Розумієте?
Деякі з моїх друзів потрапили за це у в'язницю.
Одну жінку за це вбили.
І одна статуя впала,
а майже тисяча інших досі стоїть по всій країні.
А ще є люди, які намагаються їх захистити
та розповісти нам, що ми помиляємось чи просто шукаємо уваги,
і не бажають змиритись, знайти істину
та зрозуміти, ким були ці люди.
ЖИТТЯ ЧОРНИХ ВАЖЛИВІ
Фільм "Народження нації" вийшов на екрани 10 лютого 1915 року.
Неймовірна робота режисера Девіда Гріффіта
за відомим романом Томаса Діксона "Член клану".
У зйомках були задіяні 18 тисяч людей, та симфонічний оркестр з 40 музикантів.
Зйомки тривали три роки.
Це був один з перших фільмів, показаний в Білому домі.
І білі грали з чорним гримом, як тут.
Ця історія, до речі...
нашкодила не лише усім темношкірим...
але й підняла питання сексуального насильства...
й неймовірно перекрутила його.
Бо, авжеж, їй краще вбитись на смерть...
ніж її торкнеться темношкірий.
Ось що сказав Вудро Вільсон про цей фільм:
"Білих людей покликав інстинкт самозбереження,
звідки, нарешті, й почав своє існування великий Ку-клукс-клан,
справжня імперія Півдня, для захисту південних штатів".
Це сказав президент Сполучених Штатів.
Це був розважальний фільм.
Приємний вечір в кінотеатрі.
Ось такими були американці на початку минулого сторіччя.
СЕЛЬМА, АЛАБАМА
У вас за спиною міст, на якому є ім'я однієї людини.
І я бачив фото цього мосту, коли ще був дуже маленьким,
і бачив ім'я Едмунда Петтуса.
Гадаю, дуже мало людей в Америці
знають, ким насправді був Едмунд Петтус.
Едмунд Петтус був потужним лідером цього регіону...
КОЛИШНІЙ СЕНАТОР ВІД ШТАТУ АЛАБАМА
Він був сенатором США.
Але найголовніше, що він був "Великим драконом" в Ку-клукс-клані.
Найвищий керівник.
Коли цей міст побудували десь в 1940 році,
потрібен був символ.
Вони хотіли назвати міст
на честь когось такого, щоб дати чіткий сигнал
"знайте своє місце",
бо символи сильніші за слова.
І це дуже потужний символ.
Його отримуюсь усі, хто перетинає Міст Едмунда Петтуса.
Усі, хто бачать фотографії цього мосту.
Усі, хто бачать його по телебаченню.
Ось чому в Сенаті,
я висунув пропозицію
перейменувати Міст Едмунда Петтуса
на Міст свободи.
А штат Алабама минулого року прийняв закон...
АДВОКАТ, ЗАХИСНИЦЯ ГРОМАДЯНСЬКИХ ПРАВ
...що не можна змінювати назви
жодного з цих символів прихильників ідеї вищості білої раси.
І хтось каже: "Ну, це історія".
Але це не історія. Це використання символів.
І не варто їх плутати.
МАРШ ЗА ВИБОРЧІ ПРАВА СЕЛМА - 7 БЕРЕЗНЯ 1965 РОКУ
Символи - це чиєсь уявлення про те, що сталось.
А не те, що справді було.
Ви маєте негайно піти з вулиці
та зібратися перед салоном автомобілів "Понтіак",
інакше ми вас не захищатимемо.
І ось ми зараз десь через 50 років після цих подій
і досі виборюємо право голосу,
досі боремось, щоб наших дітей не вбивали,
щоб наших людей не кидали у в'язниці,
досі боремось за усе це.
Це просто демонструє глибину расизму білих.
І я цього повністю не розумів.
МІСТ ЕДМУНДА ПЕТТУСА
ТУЛСА, ОКЛАХОМА
Район Грінвуд у місті Тулса
часто називають Блек-Уолл стріт.
Ось декілька ілюстрацій того, як афроамериканці
жили в місті Тулса, штат Оклахома, в 1921 році.
Рівень економічного розвитку був неймовірним.
Шістсот підприємств, 21 церква, 21 ресторан, 30 продуктових магазинів,
два кінотеатри, шість приватних літаків,
лікарня, банк, пошта, школи.
(ЧОРНА) БЛЕК УОЛЛ-СТРІТ
Бібліотеки, адвокатські контори, навіть мережа міських автобусів.
Але 30 травня 1921 року був заарештований молодий темношкірий.
Його звинуватили в спробі зґвалтування білої жінки-ліфтерки.
Усі документи свідчать, що хлопець зайшов у ліфт,
де зіштовхнувся з цією білою жінкою.
Але його заарештували, почали шириться чутки,
і вимагали його лінчувати.
Чоловіки Грінвуда були ветеранами Першої світової війни,
і коли вони почули про лінчування,
то взяли свою зброю та пішли до суду.
І не щоб когось звільнити, а щоб не дозволити самосуду.
Тоді 1 червня 1921 року, білі орендували аероплани.
Вони підпалили кулі зі скипидаром,
та скинули їх на підприємства та будинки Грінвуда.
А коли темношкірі вибігли з палаючих будинків,
їх розстріляли білі, що чекали зовні.
Я відчував лють, коли читав про те,
що називають "Расовий бунт в Тулсі".
Це не був бунт. Це була різанина.
Ось яку ціну заплатили ті, що перешкодили лінчуванню.
Я подумала, що настав кінець світу.
Я подумала: "Що відбувається в світі?"
Я була ще дуже мала і не зрозуміла.
Панував хаос.
Це було досить нестерпно.
Можете назвати своє ім'я?
Мене звати Лессі Евелін Рендл.
До заміжжя моє прізвище було Беннінгфілд...
І мені зараз сто... і ще кілька років.
ЛЕССІ БЕННІНГФІЛД РЕНДЛ
ОСТАННЯ З ТИХ, ХТО ВИЖИВ У РІЗАНИНІ 1921 РОКУ
У ТУЛСІ, ШТАТ ОКЛАХОМА.
Пам'ятаю, що ті бунтівники, чи як їх там звуть,
прийшли до нас,
і чомусь пошкодували будинок моєї бабусі,
вони його не спалили.
Але вони спалили усі будинки навколо,
пограбували магазини...
і все таке. Це було вражаюче.
Не хочу бачити нічого подібного.
Коли ми втікали, я бачила двох чи трьох вбитих.
А потім ми потрапили в таке місце,
де вбитих було так багато, що їх склали на вулиці в купу.
Це було жахливо.
Пам'ятаю, я собі подумала...
Я спитала: "Чому ці люди лежать усюди?"
І мені відповіли, що вони мертві, що їх вбили.
Я сказала: "Боже мій!"
Авжеж, це налякало дитину,
але це було не описати.
ЦВИНТАР "ОУКЛОН"
-Це міський цвинтар? -Так.
-Як він називається? -Цвинтар "Оуклон".
В цьому місці...
ПАСТОР КАПЛИЦІ "ВЕРНОН" МЕТОДИСТСЬКОЇ ЦЕРКВИ У ТУЛСІ
...є дуже переконливі докази,
що, за свідченнями очевидців,
тут скидали тіла.
У нас є задокументовані свідчення мешканців Тулси...
ПРЕЗИДЕНТ СПІЛЬНОТИ АФРИКАНСЬКИХ ПРАЩУРІВ
...у яких тут жили сім'ї до різанини.
Один з тих, кого я розпитував, згадував: "Мій батько взяв мене..."
Що рейки підходили прямо сюди.
Він сказав, що вони просто взяли вагонетки
і скидали тіла.
Але ми стверджували, що тіла скидали
там, де зараз міст,
і магістраль навмисно проклали над їхніми рештками,
розуміючи, що ніхто не здогадається...
-Заглянути під дорогу. -... заглянути під дорогу.
Існують приблизні підрахунки, скільки людей було тоді вбито?
Приблизно, 4000 людей...
-Легко. - яких не можна було знайти.
-Так, я погоджуюсь. -Отже це геноцид.
Етнічна чистка.
Навіть називати це різаниною,
це применшувати масштаб події.
Це занадто значна подія.
-Бачите сходинки зліва? -Так.
Ми називаємо їх "Сходинки в нікуди".
Чому ви їх так називаєте?
Бо будинки там не були відбудовані.
АДВОКАТ У ГРІНВУДІ
Так, це сильно...
Це місце сили.
І ви дивитесь поперед себе, дивитесь на місто,
-і хочете уявити, що тут було. -І що могло бути.
-Так. -Якби його не зруйнували.
#ДЖОРДЖ ФЛОЙД
У цього міста могла би бути геть інша доля.
-Так. -Точно.
Не хочу бачити нічого подібного.
Авжеж, неможливо знати, що може повторитись. Ніколи не знаєш.
Бо події, які відбуваються зараз, судячи з того, що я бачила...
То, схоже, може статись все, що завгодно.
Як сталось, що це трапилось в Америці,
і про це не пишуть докладно в підручниках історії?
Знаєте, скількох людей звинуватили за Різанину у Тулсі?
Нуль.
Як думаєте, правоохоронці не знали, хто орендував аероплан першого червня?
Як думаєте, правоохоронці з фотографій не могли визначити
хто ходив по місту з рушницями на плечі,
аби знайти тих, хто застрелив афроамериканців?
Як думаєте, правоохоронці справді не знали, що сталось?
Я показав це та показав фото лінчування з тієї причини,
бо цього ніколи б не сталось
без мовчазної згоди або прямої участі правоохоронців.
Не можна повісити когось на дереві в центрі міста,
щоб поліція про це не знала.
На цій фотографії ви бачите руку матері Емметта Тілла.
Це одна з найхоробріших жінок в історії Америки,
бо у неї в житті сталась трагедія, неймовірно страшна особиста трагедія,
і вона прийняла рішення:
"Я змушу Америку подивитись на те, хто ми є".
І в 1955 році в газетах по всій Америці з'явилась наступна фотографія.
25 ЛИПНЯ 1941 РОКУ - 28 СЕРПНЯ 1955 РОКУ
І особисто я вірю,
що багато білих людей по всій Америці були шоковані
подивились на цю фотографію в газеті
і сказали собі щось таке:
"Я знаю, що ці кольорові люди є проблемою...
але на таке я не погоджуюсь".
ШУКАЄМО БІЛИХ ОРЕНДАРІВ ДЛЯ НАШОЇ БІЛОЇ СПІЛЬНОТИ
Усі вважають, що американське суспільство
залишається одним з самих сегрегованих у світі
через особисту упередженість людей та рівень фінансування.
І я не кажу, що ці дві речі ніяк не пов'язані
з нашої сегрегованою країною.
Я кажу про те, що федеральна і місцеві влади, а також влада рівня штату
навмисно саботують домогосподарства темношкірих.
Це не якась помилка.
Це зумисна політика федерального уряду.
Федеральне управління житлового будівництва
створило мапи з червоними районами для кожного великого міста США.
Ось ця карта для Брукліна, Нью-Йорк.
Рейтинг "A" зеленого кольору
означає район з однорідним етнічним складом населення.
Рейтинг "B" - синього кольору для трохи гірших,
але все ж бажаних районів, населення яких залишається стабільним.
Рейтинг "C" значить погіршення,
початок інтеграції та знаходження поруч з "чорними" районами.
І рейтинг "D" червоного кольору показує райони, де присутні "чорні".
І це було зроблено для всієї країни: від океану до океану.
У 1954 році почався процес "Браун проти Ради з освіти".
Цей судовий процес мав значний вплив на моє життя,
стосовно десегрегації учбових закладів.
Ось що заявив Тургуд Маршалл у Верховному суді:
"У фразі «окремі але рівні» був закладений сенс, що люди,
які колись перебували у рабстві, незважаючи ні на що
мають залишатись максимально близько до цього стану".
Хіба це не має сенсу?
Що в біса значить "окремі але рівні" крім:
"Ви люди, але недостатньо.
Не пийте воду з мого фонтану,
не користуйтеся моєю ванною і туалетом, не ходіть в школу разом з моїми дітьми".
Подивимось,
чи зможемо ми знайти випускне фото нашого восьмого класу...
КАТОЛИЦЬКА ШКОЛА СЕНТ-ЛУІС МЕМФІС, ТЕННЕССІ
...фото першого причастя у другому класі.
Я часто спускався сюди.
Гадаю, треба увімкнути світло.
-Ось так. -Знайшов.
Прийшли.
-Так. -Рік 1963.
-Ось перше причастя. -Перше причастя.
Ось я.
-А це Опі. -Точно.
-Це мій старший брат, Герберт. -Так.
Ми з моїм старшим братом Гербертом стали першими афроамериканцями,
у школі Сент-Луїс.
Ми з Опі познайомились влітку до початку другого класу...
ДРУГ ДИТИНСТВА ДЖЕФА - ТРЕНЕР ДЖЕФА
...і це стало початком дружби на все життя.
Він є одним з моїх найкращих друзів.
Ми ходили в цю школу,
а в світі відбувались різні події.
Наприклад, я пам'ятаю, коли вбили Мартіна Лютера Кінга.
Опі, що ти пам'ятаєш про це?
Я запам'ятав, думаю, що тоді я вперше побачив батька
з рушницею у нас вдома,
бо він боявся заворушень.
Але тоді ми були ще такі малі,
що повністю не розуміли, що насправді відбувається.
Так.
-Нам просто було весело. -Так.
Ми ходили у різні місця, і єдине, що насправді...
Гадаю, вперше коли я відчув якийсь дискомфорт,
і ти можеш це згадати,
коли ми сіли на автобус до кінотеатру "Кросстаун".
Тоді вийшов фільм "Паттон" за участю Джорджа К. Скотта.
І в кінотеатрі...
нам довелось сісти на балконі,
бо Джеффрі не дозволили сісти в партері.
Я не задумався над цим, бо я сам хотів сісти на балконі.
Нагорі дуже класно.
Але це було вперше, коли я зрозумів, що є відмінності
у тому, як інші люди до нас ставляться.
В дитинстві ми не приділяли цьому увагу,
але озираючись назад, стає сумно.
А мені найбільше запам'яталось,
що в ті дні ми усі були занепокоєні
і, сподіваюсь, ви це ледь пригадуєте,
бо я намагався поставитись до цього якомога професійніше.
Ми поїхали на баскетбольний матч у церкву "Священне серце на стіні",
ми вийшли з автівки та йшли у спортзал.
Один чоловік схопив мене за руку і каже: "Що ви робите?"
Я кажу: "Перепрошую?"
Він каже: "Ми не пускаємо чорних у спортзал, чи грати у спортзалі".
Це було в Міссісіпі, недалеко через кордон штату.
І я кажу: "Гаразд".
Я повернувся до всіх вас і сказав:
"У них проблема з годинником,
і тому ми усі їдемо звідси".
І батьки учнів погодились. Я пояснив ситуацію кільком з них.
Ми виходили з дверей спортзалу,
і до мене підійшов пастор тієї церкви.
Він мене зупинив і каже "М-ре Оріанс, що ви робите?"
Я пояснив, що сталось, коли я заходив у спортзал.
А він каже: "Ні, цьому не бувати".
Він повернувся в той спортзал,
зібрав разом тренерів та батьків,
і ми повернулись та зіграли гру.
Я про це не знав.
Я так і думав.
Про той турнір я пам'ятаю,
що хлопець з іншої команди назвав мене "нігером".
І пригадую, що під час таймауту
мій тато був біля лави запасних,
і я сказав, що той хлопець назвав мене нігером.
Він подивився мені в очі і спитав: "Що будем з цим робити?
Кинеш гру? Будеш плакати? Чи ти просто продовжиш грати?"
І я вирішив грати далі.
І він каже: "Тоді забудь про це і грай далі", що я і зробив.
Але у моїй пам'яті назавжди
залишився той хлопець...
який звертався до мене так.
Я добре пам'ятаю ту подорож у Міссісіпі,
бо, пригадую, за монетки можна було купити Кока-колу
в автоматах.
Вона у нас коштувала десь 15 центів. І я такий кажу татові: "Чорт, це класно.
Може, нам варто жити тут", а тато відповів: "Я так не думаю".
Але це було одне з того,
від чого ви нас усіх захищали,
і мене здивувало, що ви досі про це пам'ятаєте.
Я думав про цю роботу, що ми робимо,
думав повернутись в Мемфіс,
про те, що стосунки, які були у мене тут,
хоч я і не бачив нікого так довго,
все одно лишаються найприємнішими спогадами у моєму житті.
Такі стосунки і є важливими у житті.
І я дуже радий бачити вас обох.
Мене радує той факт, що ми змогли вирости разом.
Дік, я поверну тобі цей м'яч.
Перша спільна гра у старшій школі Мемфісу,
"Католики" — 14, "Батько Бернард" — 7.
-Ось так. -Так.
-Дуже дякую вам обом. -Добре.
-Джеффрі, радий був зустрітись. -Навзаєм.
-Діку, брате, дякую тобі. -Добре, друже.
РІК 1970
Обіцянка Брауна. Якою брехнею вона виявилась.
ОПІ - ДЖЕФ
Сучасні американські школи майже так само сегреговані,
як було у 1950-х роках.
Це "переможний" документ після Бойкоту автобусних ліній в Монтґомері.
Цей документ поширювався в спільноті афроамериканців
в ніч напередодні відміни сегрегації.
Бойкот автобусних ліній тривав більше року.
Впродовж цього часу темношкірі жінки ходили пішки
в будинки білих, де працювали служницями.
Тому вони вставали о четвертій чи п'ятій ранку,
щоб дійти до тих будинків,
а потім вони повертались назад у свої райони
і приходили десь о дев'ятій вечора,
а ще кормили свої сім'ї, і турбувались за них,
а потім вставали наступного ранку. І робили це кожного дня більше року.
А якщо запізнитись на роботу на 15 хвилин, вас звільнять.
Ось переможний документ.
"Водій несе відповідальність за автобус, і отримав інструкції дотримуватись закону.
Слід вважати, що він допоможе зайняти вам будь-яке вільне місце.
Не сідайте зумисно біля білої людини, лише якщо немає іншого вільного місця".
Звідки це взялось?
Це різне ставлення, про яке відомо усім афроамериканцям.
Це прогалина між законом і життям.
Так, закон каже, що ви можете їхати на цьому автобусі і сидіти, де захочете,
але не дайте за це себе вбити.
"У випадку інциденту, говоріть якомога менше
і завжди тихим голосом. Не вставайте зі свого місця.
Повідомляйте про усі інциденти водію автобуса".
"...говоріть якомога менше і завжди тихим голосом".
Не спричиняйте білим незручностей,
бо ціною за це може стати ваше життя.
"Якщо утискають іншого пасажира, не вставайте на його захист,
але благайте агресора...
та використайте моральні та духовні сили,
щоб продовжити боротись за справедливість".
Не знаю, що про це сказати,
як і не знаю, що сказати про наступне.
"Якщо відчуваєте, що не здатні на це, ходіть пішки ще тиждень чи два".
Ось різниця між законом і життям...
коли ви темношкірий в Америці.
ХРАМ КЛЕЙБОРН МЕМФІС, ТЕННЕССІ
Коли востаннє ви були у цьому храмі?
П'ятдесят років тому.
СЕСТРА ЛАРРІ ПЕЙНА
На похороні Ларрі.
Пам'ятаю, що прийшло біля 700 людей.
Люди стояли зовні, повний храм.
Ларрі був у білій труні.
М-Р ЛАРРІ ПЕЙН
Біля труни стояли мої батьки.
Вони плакали.
Я ЛЮДИНА
Від храму почався марш,
і люди пройшли центром міста.
Ларрі і...
і деякі з його однокласників пішли з занять,
бо школа закликала усіх піти туди.
Тому він і деякі з його друзів пішли туди.
Що ваша сім'я чула щодо того, що справді сталось з Ларрі?
Були... свідки.
Тобто, було багато свідків,
і вони сказали, що офіцер Леслі Дон Джонс...
Він біг з гвинтівкою,
і Ларрі побачив, що той біжить з гвинтівкою.
Отже, він забіг у котельню,
і офіцер наказав Ларрі вийти.
котельня
Ларрі вийшов з піднятими руками
і сказав: "Не стріляйте".
Офіцер приставив гвинтівку йому до живота та натиснув на курок...
стріляв впритул.
Впритул.
Мама вибігла з будинку
без туфель,
хотіла торкнутись Ларрі,
а він наставив ствол їй в груди і сказав: "Назад, нігерко".
А вона каже: "Це мій син".
Коли я прийшла додому, мій батько, Мейсон Пейн,
стояв на парковці та плакав.
Я спитала, що сталось.
Він сказав: "Ларрі немає. Він не повернеться.
Він не повернеться".
Він був юним афроамериканцем...
Вчився в школі і працював.
У нього не стало шансу прожити своє життя.
Ларрі був холоднокровно вбитий нізащо.
Спустошені. Ми були спустошені.
Досі це відчуваю.
Ларрі помер, але його ніколи не забудуть,
не у сім'ї Пейн.
ЛАРРІ - 1950 - 1968 СИНУ
Але я маю визнати, що мрія, яку я колись мав
в багатьох аспектах перетворилась на кошмар.
Але я не той, хто втрачає надію.
Я продовжую сподіватись...
8 ТРАВНЯ 1967 РОКУ
...я досі вірю в майбутнє,
але я маю багато що проаналізувати за останні кілька років,
і я би сказав, за останні кілька місяців
я пережив багато моментів самоаналізу та страждань,
і дійшов висновку, що попереду на нас очікують ще важчі дні.
Минулий оптимізм був трохи несерйозним,
і йому на зміну має прийти більш стриманий реалізм.
На мою думку, реальний факт у тому, що перед нами ще довгий-довгий шлях.
Гадаю, найбільша проблема зараз в тому, що наші здобутки
за останні 12 років ми отримали, так би мовити, задешево.
Вони нічого не коштували нації.
В дійсності вони допомогли економіці країни
об'єднати буфети та громадські місця.
Країні нічого не коштувало дати нам право голосу.
Тепер ми зіткнулися з проблемами,
які не можуть бути вирішені без витрачання мільярдів доларів.
Ось тут на нас очікує найбільший опір.
Опір може зачепити і інші речі,
але не можна позбавитись нетрів та бідності так,
щоб країні це нічого не коштувало.
Багато людей, які прагнуть змін,
не хочуть, щоб ці зміни коштували їм чогось,
і щоб це потребувало змінити їх образ життя.
П'ятдесят років тому був опублікований цей звіт.
Це сталось за три тижні до вбивства Мартіна Лютера Кінга
у моєму рідному Мемфісі.
У ній вказані ті самі висновки, до яких прийшла і Комісія Кернера:
"Наша нація рухається до створення двох суспільств —
суспільства чорних і суспільства білих, окремих та нерівноправних".
Друзі, це було сказано 50 років тому.
"Поглиблення розділення рас не є неминучим.
Відокремленню можна запобігти.
Вибір залишається можливим.
Наша головна задача — визначити цей вибір
і домагатися його ствердження на національному рівні.
Наш нинішній курс
веде до подальшої поляризації американського суспільства
та, зрештою, до зруйнування основних демократичних цінностей".
Хіба це не звучить знайомо?
"Біла Америка ніколи повністю не зрозуміла,
що темношкірі ніколи не забудуть,
що біле суспільство було глибоко задіяне у створенні гетто.
Інституції білих його створили,
і підтримували, а біле суспільство потурало".
Це було написано 50 років тому,
і ось що сталось у моєму рідному місті за три тижні.
Мартін Лютер Кінг був вбитий 4 квітня 1968 року.
Він мав виступити з промовою у церкві Мемфісу
у неділю 7 квітня 1968 року.
Це назва промови, текст якої був знайдений серед його паперів
в мотелі "Лоррейн" після його вбивства.
Цікаво, якою була б ця промова.
"ЧОМУ АМЕРИКА МОЖЕ ПІТИ В ПЕКЛО"
ПЕРЕЛАМНИЙ МОМЕНТ
Після 34 років легального розмежування в 1968 році був прийнятий
Закон про заборону дискримінації в сфері житла.
І тепер я хочу кілька хвилин розповісти вам, що таке удача.
ЯК ВИГЛЯДАЄ УДАЧА
Бо якщо ви подивитесь на це фото,
то хлопець зліва трохи схожий на гангстера
у капелюсі зі стрічкою — це я.
Хлопець в капелюсі, який дивиться на мою сестру,
то мій молодший брат.
А це мій батько, мій старший брат і моя сестра.
Це будинок, в якому ми жили у Мемфісі, штат Теннессі, у 1962 році.
У районі лише для чорних.
В 1968 році після вбивства Кінга
знайшовся забудовник, який скуповував усі будинки
в нашому районі.
Мій тато не хотів продавати наш будинок.
Але батьки навернулись у католицьку віру
і хотіли, щоб їх діти ходили у католицьку школу,
тобто у школу в східній частині Мемфісу.
Це значило жити у білому районі.
Тому мій батько домовився з забудовником.
"Ви купуєте мені новий будинок, а я віддаю вам свій".
Ми пішли дивитись будинки.
Коли ми знаходили будинок, то пропонували початкову ціну.
Але будинок чи вже були проданий,
чи "його продав інший агент"
чи "ми загубили документи на рибалці, коли вони випали з човна".
Ось так нам відмовляли.
Ось будинок, в якому ми зрештою оселились.
Чотири спальні, дві ванних кімнати, туалет,
тихе місце для навчання для мене, моїх братів та сестер,
гарний шкільний округ —
усе те, що американці вважають за потрібне, аби стати успішним.
Ми оглянули цей будинок та запропонували початкову ціну,
а за півтори години туди пішли наші білі друзі
і запропонували меншу ціну.
Будинок продали їм, але вони купили його для нас.
МЕМФІС, ТЕННЕССІ
-Це викликає стільки спогадів. -Так.
-Все таке саме, як і було. -Так і є.
Може, трохи більше фарби, але майже такий, яким я його пам'ятаю.
Ми переїхали в цей будинок після вбивства Кінга в 1969 році.
І твоя сім'я відіграла у цьому роль, яку я ніколи не розумів
до нашої недавньої розмови.
-Можеш нам про це розповісти? -Моя мачуха була ріелтером.
ПОДРУГА СІМ'Ї ДЖЕФА
Їй було 64, вона була єврейкою, яка народилась і виросла в Мемфісі.
І вона погодилась стати ріелтором твоїх батьків,
і показувала їм будинки.
Коли вони прийшли та побачили цей будинок,
він був новим.
До дверей підійшла агент,
і думаю, вона вирішила, що покупцем була моя мачуха.
Моя мачуха дала їй візитну картку,
і коли агентка все зрозуміла,
то гримнула дверима у неї перед носом.
Вони вже передивились стільки будинків,
що вирішили знайти інший спосіб.
Тоді їхні друзі, Веб та Пет Сміти,
придбали цей будинок.
Коли вони прийшли, ріелтор побачила їх
і була дуже рада.
Потім вони купили цей будинок та передали його твоїм батькам.
І я пам'ятаю, як ти і Енді, і мої батьки,
пам'ятаю як усі ви сміялись у нашій вітальні,
і я знав, що це якось стосується будинку,
і що ви з Енді допомогли нам його отримати,
але ми не могли говорити про це до переїзду,
бо мої батьки переймались,
щоб ніхто не зробив нічого з будинком,
коли люди дізнаються про наш переїзд.
Після того, як ви переїхали,
були у вас проблеми з сусідами?
Пригадую, що в перший тиждень, як ми переїхали,
мій тато сидів там у гаражі
під навісом у шезлонзі з гвинтівкою на колінах.
І він залишався там майже до ранку,
бо хотів бути готовим, якщо хтось прийде у будинок.
Не знала цього.
Пам'ятаю, що знадобився час, доки люди звикли, що ми тут живем.
В день, коли ми переїхали,
в парадні двері постукала жінка, яка жила ось тут.
В неї на тарілці було печиво з шоколадними крихтами.
І я люблю печиво з шоколадними крихтами
зі свого дитинства.
Вона постукала у двері, і моя мама їх відчинила,
а я вибіг поперед мами, щоб подивитись, хто прийшов.
Жінка сказала: "Можу я поговорити з господинею цього дому?"
А мама відповіла: "Ви дивитесь на неї".
Жінка просто обернулась і пішла до себе.
-І забрала печиво? -А я такий: "Можна мені одне печиво?"
Це була наша з Гербертом кімната. А то — кімната Терези і Мішель.
МОЛОДШИЙ БРАТ ДЖЕФА
А то твоя кімната чи ванна?
-Це ванна, а моє вікно... -Твоє вікно виходить туди.
Подвір'я здається навіть більшим, ніж я пам'ятаю.
Я пам'ятаю, що воно було величезним...
і доводилось використовувати садові ножиці для кущів,
і косити траву, яку він терпіти не міг.
Незважаючи на усе те лайно, щодо нашого переїду,
він казав: "Моє подвір'я буде найкращим".
-Як на виставку. -Так.
ГЕРБЕРТ- ЛАРРІ - ДЖЕФ
Через дорогу тут цвинтар, і я пам'ятаю...
Невдовзі як ми сюди переїхали, однієї ночі я опинився там.
Я просто вийшов з будинку, не знаю, що я там робив.
Але сидів на стіні, і з'явилась поліцейська машина.
З неї вийшли офіцери і спитали мене, хто я.
Вони обшукали мене і спитали: "Де ти живеш?"
Я живу через дорогу, я просто тут вештаюсь.
Вони мені не повірили.
Але привели мене сюди,
і, авжеж, мама відчинила двері, і тоді вони:
"Лише хотіли довести вашого сина додому".
А я: "Ні. Вони казали, що я тут не живу. Не повірили мені".
Пам'ятаю мама з татом завжди казали:
"Нам не доведеться їхати далеко.
Просто переїдемо через дорогу".
Вони обидва поховані на цвинтарі, що через дорогу.
Незадовго до смерті батька
він питав, чи правильне рішення прийняли він з мамою.
Він сказав: "Я знаю, що тобі, твоїм братам та сестрам було важко
жити в цьому районі.
Можливо, це було неправильне рішення".
Не знаю, що б сталося з моїми братами і сестрами
чи зі мною, якби ми сюди не переїхали.
Це зробило мене тим, хто я є.
Ось як виглядає удача.
Як і усі інші в цьому залі я працював з усіх сил,
аби досягти того, що є у мене зараз. І я цим пишаюсь.
Але мені пощастило.
Я не був самим розумним серед однолітків,
і та куля, яка покотилась назад, коли застрелили Мартіна Лютера Кінга...
Єдина причина, з якої я не потрапив під ту кулю,
бо в мене були унікальні батьки,
які знайшли спосіб аби їх діти потрапили в ситуацію,
в якій у них би були кращі шанси на успіх.
І якщо те, що потрібно,
аби отримати законний шанс на успіх —
мати унікальних батьків чи аби тобі просто пощастило...
то хіба це та країна, у якій ви хочете жити?
Тому, коли ви чуєте ці слова,
коли ви чуєте про "привілеї білих",
то прошу вас поставитись до цього трохи інакше.
Привілеї білих не значать, що вам не доведеться важко працювати.
Це не значить, що вам не доведеться долати перешкод.
Це значить, що ви підете в цій країні іншими шляхами,
ніж йдуть люди з темним кольором шкіри.
Це не вбереже вас від важкої праці і не позбавить ваших власних досягнень.
Це просто каже, що ви граєте у іншій лізі.
І це тому, що расизм є більшим, ніж просто упередженість.
Це упередженість плюс соціальна влада, плюс юридичні повноваження.
Останніх двох складових темношкірі в Америці ніколи не мали.
Ні коли нас привезли сюди як рабів,
ні в часи Руху за громадянські права,
і ні коли Барак Обама займав Білий дім.
Скільки людей перебувало у в'язницях
на початку правління Ніксона?
НІКСОН ПОЧИНАЄ ВІЙНУ З НАРКОТИКАМИ
Менше 400 тисяч людей.
Ось що сказав Джон Ерліхман стосовно стратегії Ніксона:
"Ми розуміли, що не можемо
нелегально виступити проти пацифістів, чи проти чорних,
інакше, ніж змусивши суспільство асоціювати хіпі з марихуаною,
а чорних — з героїном,
а потім застосувати до них жорстку кримінальну відповідальність,
аби підірвати ці суспільства.
Тоді б ми могли арештувати їх лідерів, обшукувати їх будинки,
заважати їх зібранням
та паплюжити їх раз у раз у вечірніх новинах.
Чи знали ми що брешемо про наркотики? Звісно, ми знали".
А потім сьогодні ми чуємо:
"Боже, епідемія опіоїдів забирає наших дітей.
Це жахливо. Це медична проблема.
Ми не можемо ставитись до наших дітей, як до ворогів.
Ми маємо їм допомогти".
Я не хочу здатись жартівником, чи сказати, що це неправильно.
Авжеж, це правильно.
Але де були такі настрої,
коли кокаїн знищував суспільства афроамериканців?
Це Білл Клінтон підписує у 1994 році
Закон про боротьбу з насильницькими злочинами.
Цей закон завдав більше шкоди расовій справедливості
у системі кримінального правосуддя,
ніж будь-який інший, що я пам'ятаю.
І справа не в демократах чи республіканцях.
Справа в Америці.
Білл Клінтон каже: "Коли я підписав цей закон,
ми разом зробили великий крок,
аби привести закони нашого краю
у відповідність з цінностями наших людей".
І він казав правду,
бо ми вже побачили цінності тієї Америки,
і цей закон затвердив,
що вони були цінностями
масового тюремного ув'язнення та вищості білої раси.
То що сталось?
Ось що сталось.
ЗА 40 РОКІВ КІЛЬКІСТЬ УВ'ЯЗНЕНИХ ЗРОСЛА НА 800%
І це не було випадковим.
І тут у нас...
те, що я називаю "таємним відео",
речі, які ми тепер вже звикли бачити в Америці.
Вбивства темношкірих чоловіків та жінок.
В десяти містах з найбільшими поліцейськими відділками
в проміжок між 2010 та 2015 роками
по справах з неналежних дій поліції
постраждалим було виплачено більше одного мільярда доларів.
Цими діями були побиття,
вогнепальні поранення та помилкові ув'язнення.
Неможливо заплатити мільярд доларів за помилки поліції
і не мати кримінальної діяльності.
Деякі американці рух "Життя чорних важливі" вважають групою ненависті.
І я би хотів закликати вас подумати про те...
що зараз про активістів цього руху кажуть ті самі речі,
які вони казали
щодо Мартіна Лютера Кінга у 1960-х.
За 12 років Мартіна Лютера Кінга заарештовували тридцять разів.
У нас є для цього слово. Це слово "бандит".
Ось як ми зараз ставимось до активістів в Америці,
бо вони у нас перед носом.
Вони змушують нас дивитись на речі, яких ми не хочемо бачити.
Переривають футбольні матчі.
Ми присвятимо себе цій боротьбі до самого кінця.
Не буде нічого трагічнішого, ніж зупинитись
у цю мить в Мемфісі.
Ми це побачимо.
Америка була в такому стані,
коли ми рухались від того, ким ми були,
до того, ким могли стати, і ким ми завжди хотіли бути.
Пам'ятаю, як в дитинстві я подумав: "Хто поведе нас тепер?"
Лідера, який робив все, щоб цей рух чогось досягнув,
прибрали зі шляху,
і я вважаю це уроком, про те, як це працює,
і урок, який чітко засвоїли жінки,
які започаткували рух "Життя чорних важливі".
Ви не можете вбити одну, щоб зупинити цей рух.
Тому три жінки, що організували цей рух, зробили так,
аби лідери були у кожній маленькій спільноті по всій Америці.
-Скажіть його ім'я! -Джордж Флойд.
-Немає справедливості. -Немає миру.
Ви бачите, як чорні люди, мулати, білі люди,
люди всіх рас цієї країни,
разом приймають участь у демонстрації.
Раніше такого ніколи не було
в таких масштабах, які ми бачимо зараз.
-Скажіть її ім'я! -Бріона Тейлор!
Імовірність радикальних змін відчутна в повітрі.
-Чиї це вулиці? -Наші!
Я хочу розповісти, чому запросив вас сюди сьогодні
насправді все зводиться до цього:
через п'ятдесят років, хтось,
можливо, у подібному залі
буде говорити з людьми
про те, що сталось у часи нашого покоління.
Чи ми просто зробимо голосніше звук наших телевізорів та відео,
і просто дозволимо тій кулі скотитись назад, як і кожного разу,
коли ми досягали поворотного моменту?
Чи це покоління вирішить зробити щось інше?
І я сподіваюсь, що кожний з вас,
вийде разом зі мною, штовхаючи ту кулю в новому напрямку.
Дуже вам дякую і на добраніч.
ДЕНЬ ЗВІЛЬНЕННЯ РАБІВ, 2018 РІК
ЛЕССІ БАННІНГФІЛД РЕНДЛ
ДЖОЗЕФІН БОЛЛІНГ МАККОЛЛ
ГВЕН КАРР
ІСТА КЛАРК
Проснувся я цим ранком
Як вільна людина
Проснувся я цим ранком
Як вільна людина
Проснувся я цим ранком
Як вільна людина
-Алілу -Алілу
Алілуя
Я ходжу і говорю
І я вільна людина
Так, ходжу і говорю Як вільна людина
І вільною людиною лишуся я
Так, ходжу і говорю Як вільна людина
І вільною людиною лишуся я
-Алілу -Алілу
Алілуя
І тобі не зашкодить вільним стати
Ну ж бо, зараз! Залишайся на свободі співати
Ні, не зашкодить вільним стати,
Ти це знаєш! Класно вільним співати
Зараз разом з нами співай
І вільним не зашкодить стати
Ти це знаєш! Лишайся на свободі співати
-Алілу -Алілу
Алілуя
Вставай і йди
Йди, йди, краще йди
Вставай та йди Йди як вільна людина!
Йди, вставай,
Ну ж бо, давай Йди і гуляй
Краще йди Як вільна людина!
О, о, о!
Краще йди
Коли я співаю і закликаю, І вільною людиною
Я залишаюсь! А ти вже звільнився?
Так, я співаю і закликаю
І вільною людиною я лишаюсь!
Знаєш, я співаю і закликаю
І вільною людиною я лишаюсь!
-Алілу -Алілу
Алілуя
Ну ж бо, співай!
-Алілу -Алілу
Алілуя
Ще раз!
-Алілу -Алілу
Алілуя
Мамо і тато, дякую, що ви ніколи не дозволяли "реальності"
ставати на шляху ваших мрій для нашої сім'ї.
Сумую за вами. Джеффрі
Переклад субтитрів: Всеволод Іващенко