Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Tudy, prosím.
Tady počkejte, madam.
Za chvíli se světlo rozsvítí.
-Dobrý den, pane komisaři. -Děkuji, Philippe.
Pojďte dál. Tak.
Pojďte.
Můžeme?
-Tak prosím. -Z profilu.
-Pokračujte. -Teď zepředu.
Tak co?
Dal byste mi ještě jednu cigaretu?
Zaváhala jste. Proč?
Jsem herečka. Nechtěla jsem vás zklamat.
Chvilku jsem si pohrávala
s myšlenkou něco si vymyslet, abyste měl radost.
Madam, tohle není hra.
Ale trochu to tak vypadá.
Kdybyste někoho falešně obvinila, je to zločin,
za který byste musela nést následky.
"Kdyby."
Budeme hledat, dokud ho nenajdeme.
Kde najdete mě, víte.
POLICIE
Na shledanou, pane komisaři.
Na shledanou, madam.
A E I O U RYCHLÁ ABECEDA LÁSKY
Všechno začíná od A. Život, bolest, poznání i láska.
Když dítě přichází na svět, křičí "Á" nejprve matka, pak dítě.
"Á" říká člověk, když rozumí, a "Á", když pocítí rozkoš.
A je zvuk, který se nedá zadržet.
A je základ.
Ale pak je nekonečné množství možností,
jak to může jít dál.
Ovšem všechno začíná od A.
A... jako Adrian.
Anno!
Anno, jste v pořádku?
Co je, ublížila jste si?
-Rozumíte mi? -Sebral mi kabelku.
Přineseme vám ji. Pojď.
Zvládnete vstát? Jste v pořádku?
-Pomoz jí. Chceš, aby se ztratila? -Jo.
Hoď sem tu tašku.
Leo!
Tady!
Jsi v pořádku?
Vrať nám tu tašku!
A teď se ztrať!
Anno! Vypadáš jako strašidlo.
Jo? Totéž bych mohla říct o tobě.
Co je s tebou? Jsi úplně bledá.
Nechci o tom mluvit.
Pojď sem.
-Přepadli mě. -Ne!
Jo.
Takže jsi šla kolem toho podniku.
Odkud jsi vlastně šla?
-Byla jsi u Claire? -Nemáš cigarety?
Cítila jsi, že se něco stane?
Která kabelka to byla?
Říká se, že chvíli předtím už to člověk ví
nebo aspoň má zvláštní pocit.
Celý den byl na pendrek.
Tak, zkusíme to ještě jednou.
Vy dva jste do sebe bláznivě zamilovaní.
Jste vzrušení, je léto, jste mladí, plní energie.
-Jo, jsem připravená. -Já taky.
Dobře, počkejte na pípnutí.
Johannesi?
Claro!
Chtěl jste se mnou mluvit?
Především jsem tě chtěl políbit.
Johannesi!
Pojď sem, ty moje královno!
Promiňte, poznámka.
Zní to všechno tak trochu toporně.
Nebo fádně.
Nemohli byste se u toho třeba pohybovat?
-Možná to pomůže. Ano? -Dobře.
-Můžu? -Co?
Fajn. Tak, láska.
Vášeň.
-S citem, Bernharde. S citem. -Jo, jo.
-Johannesi? -Claro!
-Chtěl jste se mnou mluvit? -Především jsem tě chtěl políbit.
Johannesi!
Pojď. Pojď ke mně, má královno.
Co tě to popadlo, ty kocoure starej!
On se s rolí vždy silně identifikuje.
To jsem si všimla.
-Proto je taky tak dobrý. -Hm.
Anno, mám obrovskou radost, že jste to vzala.
Jo, díky. Ale právě kvůli tomuhle
už rozhlasové hry nedělám.
Už dávno jsem s vámi chtěla pracovat.
Napadlo vás někdy,
proč se říká, že znázorňujeme? Ztělesňujeme?
-Každý umělec je přece jiný. -Správně.
A právě proto se držme zažitých zvyklostí,
a nebudou problémy.
Tak se tam zkusíme vrátit a vezmeme to ještě jednou?
V žádném případě.
Klidně se s tím šmírákem v té kabince zavřete sama
a nechte se od něj ochmatávat.
Já nejsem žádná bardáma.
Jo.
No fajn.
Tak jo.
Tak.
Vždyť je praštěná. Každej to ví.
Jo, já vím, ale tak narychlo jsem nikoho nesehnala.
Ona prostě není schopná se zapřít.
Jo. To jsem jí taky řekla.
Co si proboha myslí? Že jsem na starý báby?
-Bernharde! -Jo, no co?
Víš, Micheli, nejděsivější je, že jsem vůbec neměla strach.
Byla jsem připravená zemřít.
Andulko.
Claire to viděla. Říkala, že přijde něco velkého.
No a bylo to velké?
Říkala: "Obrovský zvrat." Celý můj život se změní.
"Zlatá éra," říkala.
No to je skvělé.
Jestli to vyjde, Micheli, slibuju,
že ti zaplatím nájem na dalších 10 let dopředu.
Úplně by stačilo za poslední rok.
Velký byl přibližně jako ty.
Vlasy měl černé.
A taky měl brýle.
A koženou bundu.
Cítila jsem ji.
Skvělá kombinace. A věk?
Dost mladý. Téměř ještě dítě.
Kolik peněz jsi tam měla?
Co bylo v té tašce?
Byla jsem hrát na automatech.
Ne!
Jedna dívka mi ji přinesla zpět.
-Utíkala za ním. -Anno...
Prostě si chtěla zahrát na hrdinku.
Ty sis to vymyslela?
Zeptej se Toniho. Všichni to viděli.
-Jo, peněženka je pryč. -Jak jinak.
Ale rtěnka tady je.
Ó!
No jo.
Té noci poprvé pocítila strach.
Známé zvuky toho starého domu
jí tentokrát nedaly usnout.
Představovala si, jak snadné by to měl lupič,
kdyby do jejího bytu vnikl, zatímco ona by spala,
a zmocnil se toho, co v podstatě nemá žádnou cenu.
Těch pár obrazů a šperků...
Většinou šlo o předměty provinční hodnoty
vytvořené speciálně pro ni.
Kdo by si koupil zarámovaný ubrousek s nápisem:
"Vyspi se se mnou, Anno - Martin Kippenberger."
Pokud lupič otevře dveře,
provázek se pohne a zvonky se rozezvoní.
S kladivem jako s křížem na ochranu proti upírům
by věděla, jak se ubránit, kdyby ji zvonky vzbudily.
Avšak nevzbudily.
Té noci jejich hlas nezazněl, ani tu následující a ani ty další noci.
A přesto jich byly Anniny sny plné.
Ale ne!
Anno?
Vždyť to byla Miele. Ty mají vydržet celý život.
My už jsme skoro starší než život, Andulko.
No já nevím.
Když se rozbije domácí spotřebič,
zmocňuje se mě existenciální úzkost a všechno jde cugrunt.
-Tak prosím. -Díky.
Tak jo. Na budoucnost, můj milý.
A na svobodu, má milá.
Toho večera se Anna rozhodla, že něco podnikne.
-Pro Michela... -Výborné.
... i sama pro sebe.
Paní Móthová. Těší mě.
Je mi obrovskou ctí.
Víte, o co se jedná. Tedy která hra, to vám opravdu nepovím,
to vám řekne on sám. Školní divadlo je v každém případě
skvělý resocializační program.
Soud pro mladistvé mu povolil 25 hodin.
-Ale vy se s ním jistě... -Soud pro mladistvé?
Ano. Pracuji pro Péči o mládež. Je z pěstounské péče.
-Zavoláme ho dovnitř? -Co? On je tady?
Ano, čeká vedle.
No vlastně, pane doktore, jdu jen proto,
abych to zrušila a požádala vás o potvrzení.
Jaké?
Ochraptěla jsem.
-Tak náhle? -Jo.
Ne. Já...
Nejsem si jistý, jestli vám rozumím.
-Sakra, vždyť já jsem herečka. -To já vím.
-Ne učitelka. -A třeba ano.
Ne, věřte mi, rozhodně ne.
Aspoň to zkuste. A když to...
Moment!
Jak můžete vědět, že to dokážu?
Mluvit přece umíte. A ten zbytek si vymyslíte.
Ale přece mě musíte otestovat.
Pro něj to bude stačit.
Ne! Na tohle já určitě nejsem vhodná.
Honorář je velmi slušný.
O penězích si promluvte s mým agentem.
Nebojte se, on nekouše. Adriane?
Adrian nejenže neuměl pořádně mluvit,
on v podstatě neuměl pořádně vůbec nic.
Uměl akorát dělat problémy a v jednom kuse byl v maléru.
Doktor říkal, že má ADHD, zato nikoho, kdo ho má rád.
Žije v pěstounské rodině.
Už ve třetí za dva roky.
Ta poslední ho chce poslat do Domova mládeže u Baltu,
protože to vypadá, že nezvládne ani tento školní rok.
Pach ptačí podestýlky a doutníků
připomněly Anně na chvilku minulost.
Vzpomínala, jak tam stával
a občas jim do klece hodil oříšek.
Každý den sedával u toho stolu
a hleděl do dvora.
A přesto nic nevymyslel.
Když zemřel, ulevilo se jí.
Koho by to napadlo?
Ani neplakala.
Haló?
-Adrian ? -Jo.
Jo.
Hledáš něco?
Móthovou. Annu Móthovou.
Nad námi.
Boty si prosím vyzuj.
Bundu si můžeš pověsit tady na skříň
a pak běž do žlutého pokoje.
-Chceš trochu vody? -Jo.
Text se jí nelíbil.
Proč se ty staré škváry musí stále znovu
a znovu inscenovat?
Máme co dělat.
-Už to umím. -Prosím?
Ten text. Už ho umím.
Jo, ale jak budeš na jevišti, tak ho zapomeneš.
Musíš vědět, co děláš, jen tak si text vštípíš.
Takže například: Jdu sem doprava a říkám tohle,
pak uchopím sklenku a řeknu tohle. A než se napiju, řeknu ještě tohle.
My neděláme nic. Prostě přijdeme na jeviště a odříkáme text.
No to bude úžasný režisér. Ovšem to není můj problém.
-Ty jsi tu, aby ses naučil mluvit. -Já umím mluvit.
Tak, aby ti bylo rozumět.
Víš, co je to samohláska?
Máme samohlásky a máme souhlásky. Začneme samohláskami.
Samohlásky jsou hlásky, při nichž vzduch, který vydechuješ,
vychází z tvých úst bez překážek a při tom vzniká zvuk.
-Aha. -Skoro. "A" je celkem dobré.
"Aha" je "A", pak "H" a znovu "A".
Nejprve si probereme to "A".
"A" je základ. "A" se nedá zadržet.
"A" prostě je. "Á, já rozumím."
"A" jako "au" a "A" jako... to je jedno.
Při "H" se hlasivky lehce přivřou,
vzduch nevychází z úst tak snadno.
-Rozumíš? -Je to souhláska.
Chceš-li vyslovit "H", musíš se trochu snažit.
Cítíš to? Polož si ruku na krk.
A... ha! Zkus to.
A... ha.
A... ha... ha.
-A. -A... ha...
Ne tak ztuha. Ne s takovou silou. Vždyť je to tak jemné.
A... Ha...
Netlač na to tolik.
Jestli chceš, klidně to můžeš zkusit ve stoje.
Takže: a... ha.
A.
A... A...
A... Ha... A.
Dobře! To bylo dobré.
Zatím zůstaneme při "A".
Kde sídlí "A"?
Ano, každá samohláska má ve tvém těle své místo.
Teď si zkus dlouhé protažené "A".
A.
Cítíš mou ruku?
-Tady sídlí "A". -A.
A teď zkus to "A" znovu a pošli ho do mé ruky.
Ve své představě ho pošli do mé ruky.
-A. -To je ono.
-A. -Jo!
Jo...
A teď tam pustíme trochu víc vzduchu.
Šlo jim to lépe, než Anna čekala.
Adrian se opravdu snažil dělat to, co po něm chtěla.
Někdy ho pochválila a někdy řekla:
Tohle bude ještě trochu chtít, ale nevadí.
Adrianovi to však zřejmě znělo nadějně.
Jako by nebyl ztracená existence.
Jako by byl prostě muž, který potká ženu,
co s ním mluví o písmenech
a klade mu při tom ruce na ramena, což se mu líbí.
A.
Možná i proto utekla hodina tak rychle,
že než si toho všimli, málem uběhla i druhá.
Kolik je hodin?
Fajn.
Budeme se scházet dvakrát týdně.
Ale doma taky musíš něco dělat.
Adriane?
Jak to máš přes týden? Kdy můžeš odpoledne?
Kdykoli.
Dobře, tak řekněme úterý a pátek?
-Co je dneska? -Úterý.
Šlo by to ve čtvrtek? Úterý a čtvrtek?
Jo. Jestli chceš.
A kdy má být to představení?
Zeptám se.
-Dobře, tak ve čtvrtek. -Díky, děkuju.
Díky, díky, díky. Moc vám děkuju. Díky.
Anna si schovávala cigarety nahoře,
aby kouřila méně.
A shora si prohlížela kuchyni. Líbila se jí.
Jenom se chci zeptat, kdy vlastně mám zítra přijít.
Ve čtyři.
Hmmm.
Tak zítra ve čtyři, Adriane.
To je vše, co je na polévku třeba.
-Vše, co je třeba. -Vše, co je třeba.
Víš, v té větě je čárka. Vše, čárka, co je třeba.
Tam, kde je čárka, se na chvilku zastavíš.
-Vše... -Co je třeb'.
"A". Třeba! To "A" tam chci slyšet.
Vše, čárka, co je třeba.
Já mám hlad. Dáte mi trochu polívky?
-Jaké polévky? -Tý ze včerejška.
A jak víš, že to byla polévka?
A dáte mi?
Když jste tak skvělá, proč netočíte filmy s Tarantinem?
... a jak by to nejspíš udělala Sarah Bernhardtová,
natočili jsme to, jak ležím v rakvi.
Šelest hedvábí, tlumené zvuky...
To jsi ty? To jste vy!
Zajímavé. A co děláte, když nepracujete?
-Tedy jako relaxaci? -Odpočívám.
A co děláte, čtete si nebo si dáte šlofíka?
Ne, mám ráda pohyb. Sportuji.
-V jakém smyslu? -Jak to myslíte?
No tak, gymnastiku nebo golf?
Ne, lyžuji. V zimě lyžuji a v létě vlastně taky.
Opravdu? A pěkně na jedný noze?
Ne. Mám dvě.
Jo. Na to tady náhodou máme důkaz.
Páni!
-Třída! -Docela trapné.
Já myslím, že je úžasné, že jste ve svém věku ještě takhle fit.
-Vám je přece tolik co mně, ne? -No, na ženu, myslím.
Chci říct, není přece tolik žen,
které jsou ve vašem věku takhle fit. Vy jste ještě naprosto ve formě.
-Jak můžeme vidět na těch fotkách. -Teď si asi myslíte,
že vám poděkuji. Že vám poděkuji.
Není zač.
Vy si myslíte, že jste mi právě složil poklonu, viďte?
Ale vždyť jo. Já taky.
Vždyť vypadáte fantasticky.
Podívejte. Já sedím tady. To tělo, které ukazujete na fotkách,
-to sedí tady před vámi. Chápete? -Jo, ale...
Ne, to je vrchol. Vy, v podstatě dva cizí muži,
tu začnete přede mnou, před běžící kamerou hodnotit moje tělo,
jako bych tady vůbec nebyla, jako by moje tělo bylo jen předmětem,
ale klidně mluvte dál, jestli se vám moje tělo
i přes můj věk tak líbí.
Ale ono se nám líbí! A to je úžasné.
-Jenomže na to já se vás neptám. -Aha.
Já tu nejsem, abych mluvila o svém těle.
Ale o své profesi.
A pak si pro mě za mě můžeme promluvit
o tom, jaký mám životní postoj.
My to mysleli v dobrém.
-Ale moc dobré to nebylo. -Myslím, že jde o nedorozumění.
Ne, to není nedorozumění. Byl to úmysl a je ponižující.
Žádný muž, který tu seděl, nikdy nemusel mluvit o svém těle.
Bez obav, vaše polonahé fotky
se tady rozhodně neobjeví.
Protože o ně nikdo nestojí.
Panebože.
Copak vy nemáte radost, když vám někdo složí kompliment?
Jenomže to nebyl kompliment. Byl to pokus mě ponížit.
Když mi tento cizí muž začne vykládat,
jestli se mu mé tělo i přes můj věk,
který je mimochodem úplně stejný jako jeho,
jestli mu moje ne zrovna nejmladší tělo
ještě dokáže pomoct k erekci...
To není kompliment, to je obyčejný pokus o...
Vy mě v podstatě během pár sekund degradujete z herečky
na nějakou bardámu.
-Tohle je absurdní. -Absurdní je, že vám to nedochází.
Paní Móthová, při vší úctě, já vás na mou duši ujišťuji,
že se s vámi rozhodně netoužím vyspat.
Vy se se mnou nemůžete vyspat.
Protože dobře víte, že muži jako vy musí ženě zaplatit,
-oženit se s ní nebo jít do bordelu. -Jo.
Muži jako vy se nikdy ženy jako já nedotknou.
I kdyby mi bylo 150...
Ani špičkami prstů.
Kouříš vlastně?
Nevadí, když si zapálím, až budeš jíst?
Schovávám je tam nahoru, abych tolik nekouřila.
U...
Teď ty.
U...
Podívám se na to. Mám to před očima.
A jako bych držela luk, který napínám,
se nadechnu, zformuju rty, připravím se a:
Pau!
Kdyby mě tady někdo viděl.
-"Zamiř a pal," se ta hra jmenuje. -Páni.
A nefunguje to jen se samohláskami.
-Stát! -Dobře, Adriane. Přesně tak.
Výborně, výborně. Teď udržet napětí.
Vy tři půjdete k němu.
Děvčata, pojďte, prosím.
Klidně můžete rychleji.
Pěkně kolem něj, ano, koukejte se na něj.
Udržet napětí, tak.
A ty teď pokračuj.
Počkat! Než skončí den,
než zapadne slunce,
než zapomeneš... zapomenete, co jste sem přinesli.
Jo, dobře. Není to snadné,
když se na tebe děvčata tak lepí.
Erkane, nespi mi tam.
Tak a ta hesla zvednout. Pěkně nahoru. Tak.
-Ano? - Ano.
-Dobrý den. -Dobrý.
Mohla byste zavřít dveře?
A teď se posaďte.
Pozor.
O.
Ó.
Kolik tak může být?
Nevíte náhodou, kolik je hodin?
Mohl byste mi říct, kolik je?
Máte vůbec tušení, kolik času uběhlo,
co jsme tady?
Povídali si o čase.
On ji pokoušel...
Různé hlasy různých lidí různého věku
a různého původu.
On se jí ptal, proč je pro ni tak důležité mít přehled o čase.
Ona mu připomněla, že je starší než on
a že už třeba nemá tolik času.
Ale on ji přerušil a řekl, že ani on nemládne.
A kdo ví, jeho život skončí s velkou pravděpodobností
mnohem dřív než ten její.
A tak převedeno na reálnou délku
je možná dokonce starší než ona.
Jsem starší než ty!
Byl geniální.
-Možná... -Jo, možné to je.
Ale venku to najednou všechno vypadalo jinak.
Nevěděli, kam se vydat.
A nedokázali vedle sebe jen tak jít.
Sem, sem!
-Ó! -Díky.
-Co bys chtěl dneska dělat? -Co bys chtěla ty?
-Já se ptala první. -No a?
Tak řekni. Já bych ráda dělala to, co si přeješ ty.
Tak mi řekni, co chceš dělat, a já si to budu přát.
Nedokázali se rozhodnout,
nevěděli, čím jsou pro toho druhého.
Nechtěli lhát, ale taky nevěděli, co je pravda.
Nebyl žádný příběh, v němž by našli svůj předobraz.
A nešlo snad vždycky o to, že v příbězích lásky, jež si vyprávíme,
chceme najít sami sebe, stále znovu se jim připodobňovat
a těšit se z toho, že jsme jako všichni ostatní?
Jenže oni nebyli jako ostatní.
Mandle? Myslíš, že je jedí?
Když tak je sním já.
Ó, Capri-Sonne!
-Dobře. -Radši víc.
Nádherná.
Tahle je taky nádherná.
Tu dostaneš, teprv až vyhodíš tu starou.
Vyhoď ji, a můžeš nosit tuhle.
Vůbec jsem si nevšimla, žes ji kupoval.
A nedostaneš ji, jestli ta stará ihned nezmizí.
Máš pravdu, už dávno ztratila svůj šarm.
Staré kabelky jsou akorát pro malé holky.
Koukni.
Udělej mi kafe.
-Kde je ten druhý? -Hm?
Nerozumím ti, pojď sem.
Kde je? Co se stalo?
Visel tam.
Přišla jsem domů a on tam visel.
Oběsil se.
Zmizni! Plav!
Teď jsem tu já.
Tohle se nedělá. Je to ošklivý.
V pořádku, už je to pryč.
Už zmizel.
Běž, prosím tě.
Adriane!
Tady nahoře!
Já čekal dole.
Ale já už jsem dávno tady.
Aha.
Pojď nahoru, nemám na to celou věčnost.
-Pozor. -Promiň, nezlob se...
-Já myslel... -Co?
Já...
Chceš trochu vody?
-Nebo kakao? -Jo.
-Teplé, nebo studené? -Teplé.
Zní to divně, ale myslím, že...
Myslel jsem, že už tu nejsi.
Jako že jsi zmizela, nebo že jsi tu vůbec nebyla.
Já myslel...
Myslel jsem, že tohle vůbec neexistuje...
Že jsem si to jen vymyslel,
protože jsem si to takhle přál.
No tak neztrácejme čas, pojď, začneme.
Jasně.
Text je praštěný, ale...
Mně se to líbí. Děláš to dobře.
Slyším tě, rozumím, co říkáš,
chápu, jak to myslíš.
Trochu tedy huhňáš, ale...
Někdo prostě huhňá.
Jo, ale přesto je ti rozumět.
A co je podstatné, tomu, co říkáš, věřím.
Myslíš, že se mi budou smát?
A proč?
Protože vypadám divně.
-Vypadáš normálně. -Jo.
A co šaty, dobrý? Normální?
Jo. Ale jestli si chceš vzít něco jiného,
můžu ti dát Edgarův oblek.
Ne, díky.
Jsem velmi spokojená.
Udělal jsi obrovský pokrok.
Taky bych řekl.
Hej!
Tak. A teď závěrečný monolog.
Ale ten už všichni znáte.
A tak bych ho mohl vynechat.
Adriane!
Protože neříká, co je dnes podstatné.
Nechce, abyste měli vztek, ale to vy přece nemáte.
A že je konec, toho si všimnete, když spadne opona.
Bravo!
Je to pro nás čest, že jste dneska přišla, paní Móthová.
Prosím?
Ten konec měl být jinak.
Doufám, že se vám ten kus líbil.
Ano, je skvělý. Naprosto skvělý.
Moc vám nerozumím.
Pane učiteli, pojďte na jeviště.
Musím...
-Jedete pryč? -Ne.
V létě, myslím.
Ne, nejdřív jsem tady.
-Tak já už nebudu rušit. -Vždyť nerušíš.
Kdo je to?
Amazon.
Adriane?
Prosím.
Nemusíš mi vždycky něco přinést,
abys mohl přijít.
Co to máš na tváři?
Dneska byl hroznej den.
Doteď.
Oblíkneš si ho? Kvůli mně?
To nemáš holku ve svém věku?
Děvče moje.
Chceš v tom pokračovat?
S Adrianem?
Jo. Nebo s tím doktorem.
Jaké měl vysvědčení?
Nemám tušení.
Dokázal to?
Vždyť byl úžasný. Sám jsi to viděl.
Já myslím školu. Jestli postoupil.
To nevím.
On mi o těchhle věcech neříká.
No tak se ho zeptej.
Jo.
Jo, zeptám se.
Jo, já... Jo, děkuju ti.
Promiňte, kde jsou všichni?
Vždyť jsou prázdniny. Od pátku.
-O rybě? -O rybí kůstce.
Copak nevíš, jaký jsou ty kosti?
Slizký.
Ahoj, Adriane. Jseš to ty!
Jak se vede?
Výborně.
Takže to nestačilo?
To je škoda.
No a co budeš dělat?
Půjdu pryč.
Jak, pryč?
Do Binze. Na závěrečný zkoušky.
Proč proboha zrovna do Binze?
Je tam Domov mládeže se školou.
No jo. Tak to je pech, co?
Dobrý, brácho!
Tebe taky znám.
-Já jsem Anna. Anna Móthová. -Já jsem Benni.
Co tady chceš?
Já ti neslibovala, že to vyjde.
Myslím, že vám by se nemělo nic slibovat.
Tohle "ty to dokážeš, když budeš chtít"
je pitomost, to víte, ne?
Jenže když vám každý plakát, každá kniha, každý film říká,
že svět patří vám, myslíte si, že je to pravda.
No a když se úspěch nedostaví, jste zklamaní,
jako když vám řekli, že dárky nenosí Ježíšek.
A tak se navzájem litujete,
opíjíte se, občas něco rozmlátíte. A nejlíp když jde kolem někdo,
kdo se neumí bránit, a ten za to všechno může.
Ale ať děláte, co děláte, pořád nemůžete pochopit,
co s tím slibem,
že svět patří vám.
Přitom je to tak prosté. Nepatří vám.
Každý to prostě nedokáže. Není tu pro vás všechny dost místa.
No, ti z těch rodin s knihovnou plnou knih,
kde se dobře vaří, ti to dokážou, možná.
Ale pro vás je to těžké.
Nekonečně těžké.
Vážně by vám měli přestat říkat tyhle nesmysly.
Nestačí být jenom mladým mužem, který se snaží.
Nevyšlo to? No a? Jde se dál.
Vypadni.
Vykašli se na tu pitomou školu.
Co to znamená, "jsi dobrý"? Dobří jsou ti ostatní.
Ty jsi byl hvězda.
Anno!
Adriane!
Běž domů, Adriane.
Anno...
Adriane.
Neopouštěj mě.
Ne!
Anno...
Anno, mrzí mě to. Moc mě...
Mně se neomlouvej.
Za nic.
Nikdy.
Pozor u druhé koleje.
-Fajn! -Jo?
Vážně.
La la la...
Autíčko!
-Červené. -Auto. Co je to?
-Moře... tam! -Páni.
Ó!
A koukni, tamhle je kasino.
Půjč mi to.
Teď vidíš, co se děje ve světě.
Hotová duha.
Z peněz.
Ty mě nechceš vidět?
Připadám ti k smíchu?
Páchnu nebo chutnám divně?
Ne.
Jak tě to napadlo?
Peníze mám taky. Tak o co jde?
Já...
Jsi dokonalá.
Polib mě.
No tak.
Už ho nemohla dál odmítat.
Už tomu nedokázali odolat.
Sotva popadali dech, něžní i divocí.
Když se Anna blížila k vyvrcholení, plakala.
Adrian jí slíbal slzy, aniž při tom ztratil rytmus.
Květiny na tapetě,
jež v podobné situaci přišly absurdní už mnoha jiným,
se přibližovaly a vzdalovaly.
A když se k těm květinám z Anniny hrudi
vydralo to nejkrásnější "Á!",
a v tisících třpytivých záblescích
se rozlétlo nad těly milenců,
vyvrcholili oba.
Nejprve Anna, pak Adrian.
Jak se sluší.
Zbláznil ses, nebo co?
Páté patro.
To jsou moje diamanty!
Co to má znamenat?
-Koukejte je sebrat. -Jistě.
-Co se stalo? -Podívej se!
Proč je to všechno na zemi?
Já ti nerozumím.
Co to má znamenat? Proč ten zmatek?
Říkal jsi něco?
Ne.
Ó.
Moc ti to sluší.
Můžem to dělat častějc?
Nebo pořád?
Už si ho nemusím honit.
Docházela mi inspirace.
Všechny fotky jsem prošoupal.
Mně je taky dlouhá chvíle.
-A pak se budeme smát. -Nebo brečet.
Tak to vezmeme znovu od začátku.
Au!
-Ale teď... -Teď je to fajn.
Když tam nepustí tebe, nepůjdu ani já.
-Nesmysl, běž. -Ne.
Počkám tu na tebe.
A když prohraju?
Vyhraješ.
Konec sázek.
14, červená, sudá.
-Pro vás, madam. -Děkuji, to je od vás milé.
Hodně štěstí.
Sázejte, prosím.
POLICIE
Konec sázek.
Sázejte, prosím.
6, černá, sudá.
Sázejte, prosím.
Jste zatčena.
-Prosím? -Konec sázek.
Jste zatčena.
Protože jsem prohrála?
Ten náhrdelník se vám nehodí k šatům.
Ó.
4, černá, sudá.
Anno!
Když mi dá muž dárek,
neptám se, jestli ho ukradl,
ani nevolám policii, jestli to třeba nehledají.
Jak se vůbec pozná ukradený šperk?
To se ty diamanty netřpytí,
nebo se tím vzrušením a rozčilením třpytí mnohem víc?
-Takhle je to totiž s perlami. -Tak dost.
Beztak byl ten náhrdelník těžký. Jsem ráda, že se ho zbavím.
A nevzpomínáte si na víc než na jeho křestní jméno.
Dokonce ani na barvu jeho očí,
kde bydlí nebo odkud pochází, ano?
Ne, já to nezapomněla. Neřekl mi to.
Jeho francouzština byla ještě horší než moje.
Sotva jsem mu rozuměla.
Strávili jsme spolu týden v Paříži.
Říkala jsem mu Achab, protože vyprávěl,
že jeho oblíbenou knížkou je Bílá velryba.
Ale jmenoval se jinak.
Nějak jako Apat, Arrat...
Já nevím.
Myslím, že byl z Maďarska.
Nebo z Bulharska? Já...
Víte, z Východoevropanů jsem úplně štajf.
"Štajf", co to znamená?
Má pro ně slabost.
A dál?
Chtěl se se mnou znovu setkat. Ale v jiném městě.
-A dál? -Bydlí v hotelu Palace.
Pošlete někoho do hotelu Palace.
Hned.
Měli jsme schůzku v kasinu. Měla jsem si vzít ten náhrdelník.
-On byl taky v kasinu? -Ano.
Musel odejít chvilku předtím, než jste přišel vy.
Myslím, že si chtěl zahrát black jack.
Sežeňte mi záznam kamer z toho kasina.
Mohla bych...?
Kde jste přenocovala?
Ve svém hotelu.
Ve kterém?
Piermont.
A kapitán Achab?
Toho jsem viděla až dnes večer v kasinu.
Ani jsem se s ním nemohla rozloučit.
Necháme vám přivézt věci z hotelu.
Dnes v noci zůstanete na stanici.
Potřebuji právníka?
Dělejte, jak myslíte. Máte jeden hovor.
Stiskněte nulu pro hovor do zahraničí.
-Haló? -Micheli, můj drahý...
-Anno? - Jsem na Azurovém pobřeží.
V kasinu mě zatkli. Volám z policejní stanice.
Jsme na místě.
-Zůstaňte tam a hlídejte budovu. - Rozumím.
Aha, tady je kapitán Achab.
Á, náš malý. Tak pohyb, madam.
Jako obvykle, odchod z pláže.
Pohyb!
Tak fajn. Kolik ještě?
Tak pane!
Odchod, jako obvykle.
-Koukni na tohohle. -Ten spí jako špalek.
Jo.
Vstáváme, pane. Policie.
No tak!
-Tak prosím! -To snad ne.
Policie, vstáváme.
Musíte opustit pláž. Máte nějaký průkaz?
Třeba pas? Ne? Tak běžte. Děkuji vám.
-Pohyb! -Díky.
Zepředu.
A teď zvedněte písmena.
Tak.
Když budu něco potřebovat, ozvu se.
Něco jsem musel přehlédnout.
Vy to vyřešíte.
Jo, jako vždycky.
Co se děje?
Zůstaňte na svých místech.
Podívám se, co se stalo.
V pořádku.
Držte se na kolejích, ano?
Musíme jít dál. Mohu vám něco vzít?
Pojďte.
Pojďte dál, madam.
Bude to v pořádku. Do cíle vás dopravíme, nebojte.
City Hotel Strassburg, co si přejete?
Promiňte... Moje okno...
Nemohu otevřít okno.
Francouzsky, madam.
Bylo by možné otevřít mi okno?
Okna jsou zavřená, madam.
Ale já ho chci otevřít. Chtěla bych to okno otevřít, prosím.
Madam, tady anglicky nemluvíme.
Nejsem si jistá, jestli mi rozumíte.
Ano, rozumím vám. Z bezpečnostních důvodů
jsou okna ve vyšších patrech uzamčená.
To si myslíte, že vyskočím z okna? Taková pitomost!
-Micheli! -Anno!
Anno.
Budu dole, kdybys potřebovala.
Bože, tohle ti nikdy nezapomenu.
Tak to ti připomenu.
Když budeš mít hlad, přijď dolů.
Potom mi v klidu všechno povyprávíš.
České titulky Renáta Mlíkovská Iyuno 2023