Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Насам, моля.
Изчакайте тук, госпожо.
Лампата скоро ще светне.
Добър ден, господин комисар. - Благодаря, Филип.
Влезте. По-бързо.
Елате.
Готова ли сте?
Моля. - В профил.
Продължете. - Обърнете се напред.
Е?
Може ли да изпуша още една цигара?
Колебаете се. Защо?
Знаете, че съм актриса. Не исках да ви разочаровам.
Обмислях идеята
да ви разкажа нещо само за да ви зарадвам.
Госпожо, това не е игра.
Но малко прилича на такава.
Невярно обвинение или прикриване е престъпление,
за което бихте били виновна.
Бих била.
Ще търсим, докато го намерим.
Знаете къде съм.
Полиция
Довиждане, господин комисар.
Довиждане, госпожо.
АЗБУКА НА ЛЮБОВТА
Всичко започва с А - животът, болката, познанието и любовта.
Когато дете се ражда, първо майката, а после и то вика А.
Човекът казва "А", когато разбира и когато го обземе желание.
"А" е звукът, който не можем да спрем.
А-то винаги присъства.
След това има безброй възможности как да продължи,
но всичко започва с едно А.
А като Адриан.
Ана.
Добре ли сте?
Ехо? Ударихте ли се?
Чувате ли ни? - Той взе чантата ми.
Ще върнем парите ви. Ела.
Можете ли да стъпите? Добре ли сте?
Ще помогнеш ли на приятелката си, или искаш да я разкараш?
Хвърли ми чантата.
Лея!
Тук!
Добре ли си?
Дай чантата!
Сега изчезвай.
Ана, приличаш на призрак.
Така ли? Мога да кажа същото за теб.
Какво ти е? Пребледняла си.
Не ми се говори за това.
За какво? - Нападнаха ме.
Не. - Да.
Минала си край ресторанта.
Откъде идваше?
При Клер ли беше? - Имаш ли цигари?
Знаеше ли, че нещо ще се случи?
Коя беше чантата?
Казват, че винаги знаем малко преди това
или поне имаме странно предчувствие.
Целият ден беше ужасен.
Предлагам направо да влезем там.
По това време двамата са лудо влюбени един в друг.
Те се вълнуват. Лято е. Те са млади и изпълнени с енергия.
Да, готова съм. - И аз.
Добре, тогава изчакайте сигнала.
Йоханес?
Клара.
Искахте да поговорим.
Повече исках да те целуна.
Йоханес! - Хайде, красавице.
Извинете за момент.
Всичко звучи някак сковано
или някак измъчено.
Възможно ли е и да се движите?
Може би ще помогне. - Да.
Може ли? - Какво?
Искам любов,
страст.
С повече чувство, Бернард. - Да.
Йоханес. - Клара.
Искахте да говорим. - Повече исках да те целуна.
Йоханес! - Хайде, красавице.
Какво си позволяваш, дъртако?
Той винаги се вживява в ролите.
Да, забелязах.
Но затова е много добър.
Ана, много се зарадвах, когато приехте.
Благодаря, но точно затова
вече не участвам в радиопиеси.
Отдавна искам да работя с вас.
Питали ли сте се
защо ни наричат "актьори", "изпълнители"?
Хората на изкуството са различни. - Именно.
Затова имаме изградени навици,
за да се получава някак всичко.
Да влезем и да започнем отначало.
Няма да стане.
Вие влезте в кабинката с него и му позволете да ви лигави.
Аз не съм компаньонка.
Да.
Добре.
Тогава...
Да.
Тя е смахната. Всички го знаят.
Да, но не намерих друга толкова бързо.
Не е готова да се раздава.
Да. И аз й го казах.
Да не си мисли, че си падам по бабички?
Бернард. - Какво?
Мишел, странното е, че не изпитах никакъв страх.
Бях готова да умра.
Аничка.
Клер го видя. Каза, че предстои нещо голямо.
Беше ли голям?
Тя каза, че целият ми живот ще се промени.
Спомена злато и сребро.
Би било хубаво.
Ако е вярно, ще ти платя наема за десет години напред.
И за миналата година ми стига.
Беше висок горе-долу колкото теб.
Имаше черна коса.
Носеше очила
и кожено яке.
Усетих миризмата.
Чудесна комбинация. Възраст?
Беше млад, почти още дете.
Колко пари носеше? Какво имаше в чантата?
Току-що бях изтеглила от банкомата.
Не.
Една млада жена ми я върна.
Тя хукна след него. - Ана.
Държеше да се прави на герой.
Всичко ли си измисли? - Питай Тони. Всички видяха.
Портмонето го няма. - Естествено.
Но червилото още е тук.
Е, да.
В онази нощ тя за пръв път изпита страх.
Иначе познатите шумове в старото жилище
й пречеха да заспи спокойно.
Представяше си колко лесно ще бъде за крадец
да се промъкне в дома й, докато тя спи,
за да вземе нещо, което нямаше стойност за никого.
Малкото бижута и картините по стените
бяха правени в някой ресторант или специално за нея.
Кой би купил салфетка в рамка с текста:
"Преспи с мен, Ана. Мартин Кипенбергер"?
Ако крадец отвореше вратата,
щеше да раздвижи панделката и звънчетата щяха да зазвънят.
Сякаш чукът беше като кръст, пазещ от вампири.
Щеше да може да се отбранява, ако звънчетата я събудят.
Но това не стана.
Звънът им не отекна тази нощ или следващите,
но сънищата на Ана бяха пълни с това.
О, не.
Ана?
Беше "Миле". Те издържат цял живот.
Вече сме малко по-стари от това.
Не знам.
Когато електронен домакински уред се повреди,
ме обзема екзистенциален страх и после се влошавам.
Заповядайте. - Благодаря.
Да пием за бъдещето, драги мой.
И за свободата, скъпа.
В онази вечер Ана реши да направи нещо...
... за Мишел... - Добре.
... и за себе си.
Г-жо Мот, много се радвам.
За мен е голяма чест.
Знаете за какво става дума. Не знам точната пиеса.
Той ще ви я каже. Знам, че е учебен театър -
отлична програма за ресоциализация.
"Закрила на детето" одобри 25 часа,
но вие ще... - "Закрила на детето" ли?
Да, аз помагам на младежта. Той е от приемно семейство.
Да го поканим ли? - Тук ли е вече?
Да, той чака оттатък.
Докторе, честно казано дойдох тук
само, за да откажа и да ви помоля за бележка.
За какво?
Пресипнала съм.
В момента ли? - Да.
Не. Аз... - Не знам дали ви разбирам.
За бога, аз съм актриса. - Знам.
Не съм учителка. - Може и да сте.
Повярвайте ми, не съм.
Поне се опитайте. Ако не стане... - Момент.
Откъде знаете, че съм способна на това?
Вие сте оратор. Ще се справите и с другото.
Първо трябва да ме тествате. - За него ще стигне.
Не. Не съм подходяща за това. - Заплащането е прилично.
Говорете с агента ми за пари. - Спокойно, не хапе. Адриан?
Адриан имаше не само дефект в говора.
Липсваха му всякакви умения в живота.
Често създаваше проблеми и имаше постоянни разправии.
Лекарят каза, че има СДВХ и никой не го обича.
Живееше в приемно семейство,
вече трето за две години.
И те се канеха да го изпратят в дом на Балтийско море,
защото изглеждаше, че няма да завърши и тази учебна година.
Мирисът на пясък за птици и лек дъх на пурета
върнаха Ана за малко към миналото.
Тя си спомни как той стоеше там
и понякога пускаше ядки в клетката.
Той седеше всеки ден на масата
и гледаше втренчено вътрешния двор.
Но пак не му хрумваше нищо.
Смъртта му беше облекчение за нея.
Кой би предположил?
Тя дори не заплака.
Ало?
Адриан? - Да.
Да.
Мога ли да ти помогна?
Мот. Аз търся Ана Мот.
Точно над нас.
Събуй си обувките.
Закачи якето си в гардероба
и влез направо в жълтата стая.
Искаш ли чаша вода? - Да.
Тя не хареса текста.
Защо трябва да поставят стари пиеси в нови интерпретации?
Много работа.
Вече го знам. - Моля?
Вече знам текста.
Да, но щом излезеш на сцената, ще го забравиш.
Ако знаеш какво правиш, ще можеш да запомниш текста.
Например, аз идвам насам и казвам нещо.
Вземам чашата и казвам друго. Преди да отпия, казвам още нещо.
Няма действие. Излизаме на сцената и казваме текста.
Имате чуден режисьор, но проблемът не е мой.
Тук си да се научиш да говориш. - Аз мога.
Така, че да те разбират.
Знаеш ли какво е гласна?
Има гласни и съгласни. Ще започнем с гласните.
Те са звуци, при които издишаният въздух
излиза безпрепятствено, при което създава тон.
Аха. - Почти, но А е добре.
"Аха" съдържа едно А, едно Х и още едно А.
Първо да се заемем с А-то.
А-то съществува. Не може да се спре.
А-то е "А, разбирам",
А като в "Ах" или в нещо друго.
При Х гърлото леко се свива.
Въздухът не излиза от устата съвсем безпрепятствено.
Разбираш ли? Това е съгласна.
За да произнесеш Х, трябва малко да се напрегнеш.
Усещаш ли го? Сложи ръка на шията си.
Аха. Повтори.
Аха.
Ахаха.
А. - Аха.
Не с толкова много сила, съвсем приятелски.
Аха.
С по-малко натиск.
Ако искаш, може да го направиш и прав.
И така, аха.
А.
А...
Аха.
Да. Беше добре.
Да останем засега на А.
Къде е А?
Да, всяка гласна има място в тялото ти.
Сега кажи едно дълго А-а-а.
А-а-а.
Усещаш ли ръката ми?
А се намира тук.
Сега кажи отново А, насочено към ръката ми.
Представи си, че отива към ръката ми.
А-а-а. - Точно така.
А. - Да!
Да.
Сега да вкараме малко въздух...
Урокът протече по-добре от очакваното.
Адриан наистина правеше това, за което Ана го помолеше.
Понякога тя го хвалеше, друг път казваше...
Трябва да го упражним, но нищо.
За Адриан това звучеше някак обнадеждаващо,
сякаш той не беше боклук, лишен от всякакъв шанс.
Почувства се като мъж, който среща жена,
която говори с него за букви
и слага ръце на раменете му, което му харесваше.
Може би затова часът мина бързо
и дори вторият почти отлетя, преди тя да забележи.
Колко е часът?
Добре.
Предлагам да се срещаме два пъти седмично.
Естествено, трябва да работиш и вкъщи.
Адриан?
Кои дни може да идваш следобед?
Винаги.
Добре, да кажем във вторник и петък.
Какво е днес? - Вторник.
Може ли във вторник и четвъртък?
Да, ако искаш.
Кога ще бъде представлението?
Ще попитам.
Тогава до четвъртък. - Благодаря много.
Благодаря, благодаря.
Ана криеше цигарите си върху шкафа,
за да пуши по-малко.
Оглеждаше кухнята си отгоре. Тя й харесваше.
Исках само да попитам кога точно да дойда утре.
В четири.
До утре в четири, Адриан.
Това е всичко, необходимо за една супа.
Всичко, което е необходимо.
Има запетая. Всичко, запетая, необходимо.
При запетая правиш кратка пауза.
Всичко... -... което е необходимо.
Произнасяй думите докрая.
Всичко, запетая, необходимо.
Гладен съм. Може ли да хапна супа?
Каква супа? - Тази от вчера.
Откъде знаеш, че беше супа?
Може ли?
Щом сте толкова добра, защо не снимате с Тарантино?
Както Сара Бернард би направила,
ние го заснехме в ковчег
с шумолене на коприна и притъпен звук...
Ти ли си? Това сте вие.
Интересно, но какво правите, когато не работите.
Как се отпускате? - Почивам си.
Четете или дремвате следобед?
Не, обичам да се движа. Спортувам.
В каква посока? - В смисъл?
Гимнастика или голф?
Не, аз карам ски през зимата и през лятото.
На един крак ли? - Не, аз имам два.
Да, случайно имаме дори снимки.
Отлична форма. - Това е неприятно.
Изглеждате невероятно добре за възрастта си.
И вие сте на моята възраст. - Имам предвид за жена.
Не, само казвам, че не са много жените
в такъв вид на вашата възраст. Още сте в отлична форма,
както се вижда на снимките. - Сигурно очаквате да благодаря.
Не за това.
Мислите, че сте ми направили комплимент.
Така си е, аз също.
Наистина изглеждате фантастично.
Да, но аз седя тук. Тялото от тези снимки
седи пред вас. Разбирате ли? - Да, но...
Не стига, че двама непознати мъже
коментират тялото ми пред мен и пред камерата,
сякаш изобщо ме няма, сякаш тялото ми е предмет.
На всичкото отгоре обсъждате
дали ви харесва въпреки възрастта ми.
Но то ни харесва и това е хубаво.
Но аз не съм ви питала. - Вярно е.
Не съм тук да говорим за тялото ми, а за професията ми.
Може да попитате и за общата ми житейска нагласа.
Това беше любезно.
Но не беше мило. - Получи се недоразумение.
Не е недоразумение, а е нарочно и е унизително.
Никой от гостите ви мъже не е говорил за тялото си.
Спокойно, едва ли ще покажат снимки на вашето полуголо тяло.
Никой не иска да ги гледа. - Пази боже.
Г-жо Мот, защо не се радвате на комплимент от един мъж?
Защото не беше комплимент, а опит да ме унижи.
Ако този непознат мъж започне да ми обяснява,
че тялото ми въпреки възрастта, която впрочем е точно като неговата,
че тялото ми на жена, която вече не е първа младост,
още може да предизвика ерекция,
това не е комплимент, а опит за...
За секунди от известна актриса ме принизявате до компаньонка.
Това е абсурдно. - Абсурд е, че само аз забелязвам.
Г-жо Мот, моите уважения, но ви уверявам,
че наистина не искам да спя с вас.
Вие не можете да спите с мен.
Знаете, че мъже като вас плащат на жени,
женят се или отиват в публичен дом. - Да.
Но мъже като вас не получават жени като мен,
Дори да стана на 150...
... да пипна клещи...
Пушиш ли?
Ще ти пречи ли, ако пуша, докато ядеш?
Винаги ги крия горе, за да не пуша твърде много.
Сега ти.
Аз го гледам. Пред очите ми е.
Сякаш опъвам тетивата на лък,
поемам въздух, оформям устните, подготвям се и...
Да можеше някой да ме види.
Пиесата се казва "Прицели се и стреляй".
Става не само с букви.
Стой! - Браво. Много добре, Адриан.
Чудесно. Задръж напрежението.
Тримата тръгвате към него.
Момичета, преместете се.
Може и малко по-бързо.
Застанете около него и го гледайте.
Поддържай напрежението.
Продължаваш да говориш.
Почакайте до края на деня,
докато слънцето залезе,
докато почти забравиш... забравите какво ви е довело тук.
Много добре. Не е така лесно, ако си заобиколен от момичета.
Еркан, не заспивай там.
А вие вдигнете табелите. Добре.
Да? - Да.
Здравейте.
Моля, затворете вратата.
А сега седнете.
Внимание.
Колко ли е часът?
Знаете ли какво казва часовникът?
Може ли да ми кажете колко е часът?
Имате ли представа колко време мина, откакто сме тук?
Те говореха за времето. Той изпробваше
различни гласове на хора на различна възраст
и с различен произход.
Той я попита защо винаги държи да следи времето.
Тя му припомни, че е по-възрастна от него
и може би не й остава много време.
Но той веднага я прекъсна и каза, че също старее
и като цяло животът му със сигурност
ще бъде по-кратък от нейния.
Така погледнато, по отношение на цялата дължина,
може би той е по-възрастен.
Може аз да съм по-голям.
Той беше гений.
Възможно е. - Да, мога да го допусна.
Но навън изведнъж всичко изглеждаше съвсем различно.
Не знаеха накъде да тръгнат.
Дори не можеха да вървят един до друг.
Насам.
Благодаря.
Какво искаш да правим днес? - Какво ти се иска на теб?
Аз попитах първа. - Е, и?
Кажи. Ще се радвам да вършим нещо, което ти си пожелал.
Кажи какво ти се прави и ще си го пожелая.
Двамата не можеха да решат.
Не знаеха какви да бъдат един за друг.
Не искаха да лъжат, но и не знаеха каква е истината.
Нямаше история, в която отново се откриват.
Не става ли дума за това в любовта и разказите ни за нея,
да виждаме себе си в тях, да ги пресъздаваме
и да се радваме, че сме като всички други?
Но те не бяха като всички други.
Бадеми? Дали ще ги ядат?
Тогава аз ще ги изям.
О, плодов сок.
Добре. - Трябва ни.
Колко е красива.
И тази е хубава.
Ще я получиш, когато изхвърлиш старата.
Изхвърли я и вече ползвай тази.
Не видях кога си я купил.
И няма да я получиш, ако старата не изчезне.
Прав си. Отдавна изгуби чара си.
Тези стари чанти са за млади момичета.
Погледни.
Направи ми едно кафе.
Всъщност къде е той?
Не те чувам. Ела тук.
Къде е той? Какво е станало?
Висеше там.
Прибрах се, а той висеше там.
Обеси се.
Махай се. Вън!
Сега аз съм тук.
Не се прави така. Лошо е.
Спокойно. Това е минало.
Той си отиде.
Тръгвай си, моля те.
Адриан!
Горе съм.
Аз чакам долу. - Но аз отдавна съм тук.
А, да.
Качвай се. Нямам много време.
Извинявай.
Аз си мислех, че... - Какво?
Аз...
Искаш ли малко вода?
Или какао? - Да.
Топло или студено? - Топло.
Звучи странно, но изведнъж си помислих...
Мислех, че вече те няма,
че си изчезнала или изобщо не те е имало.
Аз мислех...
Мислех, че всичко това не е истина
и само съм си го измислил,
защото много ми се иска да стане така.
Да не губим време. Да започваме.
Слушам.
Текстът е глупав, но...
Харесва ми как се справяш.
Слушам те и разбирам какво казваш.
Разбирам за какво говориш.
Да, малко мънкаш, но... - Някои хора говорят така.
Но въпреки това се разбира. По-важното е да вярват на думите ти.
Дали ще ми се смеят? - Защо?
Защото изглеждам странно.
Изглеждаш напълно нормално. - Добре.
И дрехите ми ли са добри, нормални?
Да, но ако искаш да облечеш друго,
мога да ти дам костюм на Едгар. - Не, благодаря.
Аз съм много доволна.
Ти постигна голям напредък.
И аз мисля, че съм готов.
Така. А сега финалният монолог.
Всички вече го знаете
и затова реших да го пропусна.
Адриан!
Той вече не казва важното днес.
Не иска да се сърдите, но вие не сте сърдити.
Ще разберете, че свърши, когато завесата падне.
Браво!
Голяма чест е, че сте тук, г-жо Мот.
Моля?
Всъщност беше планиран друг край.
Дано пиесата ви е харесала.
Да, много. Беше великолепен.
Но аз не го разбирам.
Качете се. - Аз трябва да...
Заминавате ли? - Не.
Имам предвид през лятото. - Не, засега ще бъда тук.
Не искам да преча. - Не пречиш.
Да, моля? - "Амазон".
Адриан?
Ето.
Няма нужда винаги да носиш нещо, за да дойдеш тук.
Какво е станало с лицето ти?
Беше гаден ден.
Досега.
Облечи го само за мен.
Не си ли намираш приятелка на твоята възраст?
Скъпа.
Ще продължаваш ли?
С Адриан ли?
Да или с онзи лекар.
Какви са оценките му?
Не знам.
А успя ли?
Той беше чудесен. Нали го видя.
Питам дали са го преместили в друг клас.
Изобщо не знам.
Той не ми казва за тези неща.
Попитай го.
Да.
Ще го направя.
Да. Благодаря, скъпи.
Извинете, къде са всички?
Във ваканция сме от петък.
От риба. - Кости.
Не, това, което е под костите.
Едно лигаво нещо.
Здравей, Адриан. Тук ли си бил?
Как си?
Отлично.
Не стигна ли?
Жалко.
Какво ще правиш сега?
Заминавам.
Къде?
В Бинц да се дипломирам.
Но защо точно в Бинц?
Там има дом за младежи с училище.
Е, да. не ти е провървяло.
Жестоко.
Познавам и теб.
Аз съм Ана Мот. - Аз съм Бени.
Защо си тук?
Не съм ти обещавала да стане.
Мисля, че нищо не бива да ви се обещава.
"Можеш да успееш, ако имаш силно желание"
е глупост и вие го знаете.
Всяка картина, всяка книга, всеки филм ви казва,
че светът ви принадлежи и вие си мислите, че е вярно.
А ако не успеете, се разочаровате,
както когато Дядо Коледа не ви носи подарък.
После си съчувствате взаимно, напивате се, чупите нещо.
Ако мине някой беззащитен, обвинявате за всичко него.
Каквото и да правите, не преставате да се питате
какво е станало с обещанието светът да ви принадлежи.
Много е просто. Той не ви принадлежи.
Не всеки може да успее. Няма достатъчно място за всички ви.
Децата от семейства с книги на етажерката,
където се готви вкусно, може и да успеят.
Но за вас е трудно,
невероятно трудно.
Затова трябва да престанат да ви говорят тези глупости.
Не е достатъчно един младеж да се старае.
Не си успял. Е, и? Продължавай.
Махай се.
Зарежи тъпото училище.
Какво означава "добра работа"? Другите са добри.
Ти беше звезда.
Ана!
Адриан.
Прибирай се.
Ана.
Адриан.
Не ме оставяй.
Не!
Ана.
Ана, съжалявам.
Не ми се извинявай
за нищо
никога.
Влакът потегля.
Супер. - Нали?
Много хубаво.
Кола.
Червена кола. - Кола. Какво е това?
Морето е там.
Виж. Казиното е там.
Може ли?
Сега ще видиш какво става по света.
Като дъга
от пари.
Не искаш ли да ме виждаш?
Мислиш ли, че съм жалък?
Мириша ли? Имам ли странен вкус?
Не.
Откъде ти хрумна?
Имам и пари. Кажи какво става.
Аз...
Ти си съвършена.
Целуни ме.
Хайде.
Тя не можеше да го отблъсква повече.
Те не можеха да се сдържат.
Те са задъхани, нежни и диви.
Навън се разсъмва. Ана плаче, докато свършва.
Адриан целува сълзите й, без да престава да се движи.
Цветята на тапета,
които бяха се сторили абсурдни на други в подобни ситуации,
се движат към тях и се отдалечават.
Когато най-хубавото А дълбоко от гърдите й
отеква срещу този тапет,
за да се разпръсне на хиляди мълнии
по потрепващата кожа на влюбените,
идва от двамата -
първо от Ана, после от Адриан,
както е редно.
Той да не е луд?
Пети етаж.
Това са моите диаманти.
Къде гледате? Какво е това?
Съберете ги. - Да.
Какво стана? - Погледни.
Защо всичко се търкаля на земята. Не разбирам какво казваш.
Какво става? Кой го направи?
Каза ли нещо?
Не.
Много си красива.
Може ли да го правим по-често?
Или винаги?
Няма да трябва да лъскам бастуна.
Вече не знаех за какво да мисля.
Минал съм всички снимки.
И на мен ми доскучава.
И тогава се разсмивам. - Или плача.
И после започвам отначало.
По дяволите.
Но сега... - Всичко е наред.
Ако не те пускат, и аз не искам.
Глупости, отивай. - Не!
Ще те чакам тук.
Ако загубя? - Ще спечелиш.
Край на залаганията.
14 червено.
За вас, госпожо. - Много мило, господине.
Успех.
Моля, залагайте.
Край на залаганията.
Моля, залагайте.
Шест, черно.
Моля, залагайте.
Арестувана сте.
Моля? - Край на залаганията.
Арестувана сте.
Защото загубих ли?
Колието не подхожда на роклята ви.
Четири, черно.
Ана!
Ако мъж ми подари нещо, не питам дали е откраднато
и не питам в полицията дали го издирват.
По какво се познават крадените бижута?
Камъните не блестят ли вече,
или блестят още повече от вълнението от приключението?
Така е с перлите. - Достатъчно.
И без това беше тежко за мен. Радвам се, че се отървах.
И не си спомняте собственото му име
или цвета на очите му,
или къде живее, или откъде идва. Така ли?
Не, не съм забравила. Никога не съм знаела.
Френският му беше по-лош и от моя. Почти не го разбирах.
Прекарахме заедно седмица в Париж.
Наричах го Ахав, защото ми каза, че "Моби Дик" е любимата му книга.
Но името му беше различно.
Беше нещо подобно на Апат, Арат...
Не съм сигурна. Мисля, че беше от Унгария.
Или беше България. Не знам.
Аз имам слабост към източноевропейски мъже.
Какво е "слабост"?
Предпочитание.
После?
Той поиска да се видим отново в друг град.
После? - Той е отседнал в "Палас".
Изпрати някого в "Палас". - Веднага.
Имахме среща в казиното. Трябваше да нося...
Беше ли в казиното? - Да.
Тъкмо беше станал, когато седнахте на мястото му.
Мисля, че искаше да играе "Блекджек".
Съберете всички записи от камерите в казиното.
Може ли?
Къде нощувахте?
В хотела си. - В кой?
"Пиемон". - А капитан Ахав?
Видях го едва тази вечер в казиното.
Дори не се сбогувахме.
Ще донесем вещите ви от хотела.
Ще пренощувате в участъка.
Трябва ли ми адвокат?
Направете необходимото. Имате право на едно обаждане.
Излиза се с нула.
Ало? - Мишел, скъпи.
Ана? - Аз съм на Лазурния бряг.
Арестуваха ме в казиното. Обаждам се от участъка.
На мястото сме.
Наблюдавайте сградата. - Разбрано.
Ето го капитан Ахав.
О, малкият. Хайде, госпожо.
Напуснете плажа, както винаги.
Ставайте, госпожо.
Хайде! Колко са?
Хайде, господине. Тръгвайте.
Виж този. - Трябва да го събудим.
Да.
Събудете се. Полиция. - Хайде.
Хайде. - Не може да бъде.
Полиция. Събудете се.
Напуснете плажа. Имате ли документи?
Лична карта? Няма ли? Тръгвайте.
Хайде. - Благодаря.
Гледайте напред.
Вдигнете буквите.
Добре.
Ако имам още въпроси, ще ви потърся.
Сигурно съм пропуснал нещо.
Ще се справите.
Да, обикновено успявам.
Какво има?
Не ставайте.
Ще проверя какво става.
Всичко е наред.
Останете на релсите.
Трябва да тръгваме. Да взема ли нещо?
Елате.
Тръгвайте, госпожо.
Всичко ще се оправи. Не се тревожете.
Градски хотел "Страсбург". Какво обичате?
Извинете, прозорецът ми...
Не мога да отворя прозореца.
Говорете френски, госпожо.
Може ли да се отвори прозорецът ми?
Те са затворени, госпожо.
Искам да бъде отворен. Искам да отворя прозореца.
Госпожо, не говорим английски.
Не знам дали ме разбирате добре.
Разбирам ви. От съображения за сигурност
на горния етаж са затворени.
Да не мислите, че ще скоча? Това е нелепо.
Мишел. - Ана!
Ана.
Долу съм, ако ти трябвам.
Скъпи, няма да го забравя.
Аз ще ти припомня.
Ако си гладна, слез долу.
Ще ми разкажеш всичко на спокойствие.
Превод СВЕТЛА ВАСИЛЕВА
Филмът е обработен в ДОЛИ МЕДИЯ СТУДИО