Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Pozdravite svoju voditeljicu Amy Schumer!
Hvala!
Hvala lijepa!
Zaslužujem ovo. Totalno.
Molim vas, sjednite!
Hvala.
Ako dosad nismo imali COVID, sad ga imamo.
Kakva smrt.
Nisam još imala COVID.
Tko još? Zaplješćite ako niste imali COVID.
Sviđa mi se što svi samozadovoljno plješću. To!
Ostali vas gledaju i misle: „Jebite se.”
Žao mi je, nismo ga još imali. Oprostite.
Bog valjda bira koga će štititi.
Ne. Večeras ćemo ga pokupiti.
Dakle…
Ne znam znate li, rodila sam.
Hvala.
Hvala. Ne izgledam loše godinu nakon poroda.
Prošle su tri godine.
Još nisam napravila spomenar za sina.
Mama me tjera da ga napravim, ali ne mogu.
Za svoju je djecu pravila bebine spomenare.
Ali bebin spomenar samo je
skup puno zuba, dlaka i otisaka prstiju.
Više je dnevnik serijskog ubojice.
Nedavno sam vidjela prekretnicu koju mi je napisala.
Ne mogu vjerovati da joj je bila dobra.
„S 24 mjeseca Amy sad tri sata može gledati televiziju.”
Tom se prekretnicom ponosila.
Moj sin to radi svaki dan, bez brige.
Pitaju me koliko vremena provodi za ekranom. „Sve. Stalno.”
Mama mi pravi albume. Ljudi se raznježe kad čuju.
Ali u njih stavlja sve živo.
Ono što sam nastojala izbjeći.
Isječak iz tabloida: „Amy Schumer: Trudna ili samo debela?”
Stavi ga u album.
„Moram li se ovoga sjećati?”
Naš sin zove se Gene.
Slatkić je.
Ime Gene dobio je po majci mog muža.
Zvala se Jean.
Preminula je. Jako tužno.
Ali kad nemaš svekrvu…
Oprostite!
Očito sam prošlim životom to zaslužila.
Ime mu je Gene.
Srednje ime mu je Attell,
po Daveu Attellu, sjajnom komičaru.
On je stari obiteljski prijatelj.
Moj muž preziva se Fischer.
Zato nikad neću uzeti njegovo prezime.
Jer ne želim biti Amy Fischer.
Moji vršnjaci možda znaju da se tako zvala ona lolita
koja je pokušala ubiti suprugu svog dečka. Kako bilo!
Dali smo ime svom sinu.
Mjesec nakon što sam postala mama,
dakle, nisam bila ranjiva,
shvatila sam da smo sina nazvali
Gene Attell. Genitalni.
Genitalni fiš.
Je li još tko toliko zajebao? Vjerojatno nije.
Odmah smo mu promijenili srednje ime.
Nadam se da je bolje. Glupak. Je li dobro?
Dobro će proći u školi?
Sin mi je prvi put vidio tetovažu na mojim križima.
Zabavan razgovor, ne?
Čudi se što je to. Objasnila sam mu.
„Mama ti je smeće.”
Dobro.
Trudim se biti dobar roditelj, ali…
Ne postaješ bolji roditelj. Samo se navikneš na zajebe.
Je l' da? To je to.
Navikneš se na to.
Puštam mu Disneyjeve filmove. Zabavno je.
Ali svi su silno problematični.
Ako ste ih gledali s djecom,
prije svakog današnjeg Disneyjeva filma piše…
Piše:
„Gledajte, zajebali smo.
Zajebali smo tada
i sada, i žao nam je.
Ostavljamo ovo ovako,
ali sjebano je.” To je istina.
Mislim si: „Molim? Pa to je Petar Pan!”
Upalili smo Petra Pana.
Svi domoroci se ovako glasaju. Užas.
Sjebano. „To ne valja. Što još?”
Sve žene u tim filmovima…
U Petru Panu ima samo sirena.
Sjećate ih se? U toplesu su, dugokose.
Sve šapću.
„O, Peter.
Jako nam nedostaješ, Peter.
Tako smo vlažne. Mi smo sirene!”
Ne možete to gledati!
Ne pokušavajte gledati Knjigu o džungli.
Htjela sam da pogledamo neki noviji.
Čula sam da je Vrlo zapetljana priča simpa.
Radi se o Matovilki, onoj dugokosoj plavuši.
Pazite: u ovom filmu, ako Matovilki odrežete kosu,
dogodi se nešto grozno.
Posmeđi!
To se i dogodi!
Odrežu joj kosu i ima kratku smeđu kosu!
Pobunila se!
No iako je odvratna,
princ i dalje pronalazi način da je zavoli.
Nije li to lijepo?
Želim da moj sin tako odrasta.
Imam ružnu naviku kad mu čitam knjige.
Čitam mu jer sam junakinja.
Kad god se u knjizi pojavi imalo privlačna plavuša,
pitam ga: „Na koga sliči?”
I u Zlatokosi i tri medvjeda. „Zlatokosa? Tko…
Podsjeća li te na koga?”
On kaže: „Mama!” „Ajme, hvala!”
Vidi medvjeda i kaže: „Mama!”
A ja: „Samo kad te pitam!”
Odlična ste publika.
Zabavit ćemo se večeras.
Ovo je divan postav nekih od mojih najboljih prijatelja
i najdražih komičara. Svi ćemo kukati o obitelji.
Drago nam je što ćemo to učiniti s vama.
Za početak, dame i gospodo, pozdravite Rona Funchesa!
Bok!
Hvala!
Zabavan šou! Govorit ćemo o obitelji? Obožavam jebene obitelji.
Jako sam dobro. Obiteljski mi je život dobar.
Supruga i ja proslavili smo godišnjicu. Baš divno.
Da.
Ovo mi je drugi brak. Mislim da će ovaj uspjeti.
Ako ste u prvom braku,
preporučujem vam da ga prekinete.
Još niste ni u završnom obliku.
Poslije prvog braka malo sam se zabrinuo da ću biti oštećena roba
i da me ljudi neće htjeti, ali ispalo je suprotno.
Znao sam više o sebi, što volim, a što ne volim.
Znam koliko je sada dobar moj brak
jer ga procjenjujem po užasu koji je bio moj prvi brak.
Nisam od komičara koji pljuju po bivšima.
Samo smo se vjenčali premladi.
Nismo si vjerovali, nismo se poštovali.
Tad sam bio malo puniji.
Pokušavala me odjenuti u odjeću s ogromnim psima.
Ili u nešto s cvjetnim uzorkom i kaki kratkim hlačama.
Htjela je da izgledam kao crni Gabriel Iglesias.
Htjela je da me nitko ne želi jebati.
Moja sadašnja žena želi da budem sladak!
Prije nego što izađem, provjeri mi frizuru, odjeću i obuću.
Želi da me ljudi žele pojebati!
To je dobar brak!
Hvala!
Nisam znao da brak može biti tako zabavan!
Mislio sam da mora biti trajna bitka.
Nisam znao da brak može biti samo druženje,
smijanje,
gledanje Seinfelda cijeli dan,
dok ti ne popuše kurac.
Kad brak svedeš na tu jednu rečenicu, Bože moj,
prekrasan je.
Pogotovo kad biste znali koliko sam često svaki dan gledao Seinfeld,
a nije mi popušen kurac.
Ali više nije tako.
Sad se uzbudim čim čujem najavnu pjesmu.
Čim čujem…
Pomislim: „Idem joj po gumicu za kosu!”
Mnogima to s gumicom zvuči poznato.
Treba biti obziran.
Moja je supruga vrlo obzirna. Tako smo se zaljubili.
Prije nje već sam bio u braku, dobio sam sina.
Tomu sam se mislio posvetiti.
Ali ušla je u moj život i bila je silno draga.
Neprestano me ispitivala isto pitanje
dok mi se nije ugnijezdila u srcu.
Reći ću vam što me pitala u slučaju da morate uhvatiti muškarca.
Supruga me ispitivala
pijem li dovoljno vode.
Rekoh: „Oboje znamo da je odgovor ‘ne’.”
Pravo je pitanje: „Koji te kurac briga?”
Ali marila je za mene!
Marila je za moju dobrobit.
To mi se isprva nije svidjelo.
Navikao sam na vampirice iz Los Angelesa.
Ali ona je ustrajala.
Otišao bih po nju na spoj.
Pozvonio bih joj na vrata,
otvorila bi i znate što me čekalo?
Boca vode!
Ako mi se posrećilo da prespava kod mene,
ujutro bih se probudio, okrenuo u krevetu, a ona bi već otišla.
Znate što je ležalo umjesto nje?
Boca vode!
Jednog me dana samo dirnulo.
Raznježio sam se.
„Nijedna kučka nije marila za moju hidrataciju!”
Poslije prvog braka pet godina nisam pio vodu.
Nitko nije riječ rekao.
Hodao sam okolo sa žuticom. Bilo je užasno.
Sviđa mi je što je moja supruga odmah postala divna maćeha.
Većinu života bio sam samohrani otac.
Imam sina kojemu je s dvije godine dijagnosticiran autizam.
Prošli smo mnoge terapije,
napadaje, razne probleme i ponosim se što je sada
maturant.
Radi u dućanu.
Ja sam radio u dućanu s 19 godina, malo prije nego što sam ga dobio.
Mislim si: „Ako ne napumpaš neku u sljedećih šest mjeseci,
super si!”
Discipliniran je. Ne znam odakle mu to.
Ja ga nisam disciplinirao.
Nisam znao kako,
pogotovo kad imaš tinejdžera autista.
Nisam znao što da radim, što ima veze s adolescencijom, a što s autizmom.
Ne znam što ga je nagnalo
da skine 60 epizoda Dođi, pogodi, osvoji.
Ali znam da to nije normalno.
Dobra je to emisija, ali svaki dan je isto!
„Sine, moraš li svu memoriju napuniti tom emisijom?”
On kaže: „Pratim statistiku sezone.”
„Znači, to je zbog autizma.”
Nastavi.
Volim gledati kako odrasta, kako ima preferencije.
Najdraže mi je što dijelimo račun na Spotifyju.
Krajem godine dobijem kompilaciju podataka i obožavam to.
Saznam koja je pjesma godine
autističnom tinejdžeru.
Najdraža mu je pjesma lani bila,
kunem se Bogom…
zvuk…
pčela…
koje zuje na livadi.
Ne!
Slatko je kad ne živite s tim.
Pokušajte se tomu vraćati kući svaki dan.
Ne možete biti kao normalan roditelj i reći: „Daj, stišaj taj…
divan ljetni dan!”
On će: „Tata, ne razumiješ glazbu koja se obraća mom naraštaju!
Proširi vidike! Ima dobar prizzzvuk.”
Hvala što ste me slušali. Ja sam Ron Funches.
-Bok, Amy! -Bok, Rone!
Bravo! Bok!
Nije li duhovit?
Sjajna ste publika.
Zadržite tu energiju. Dame i gospodo,
pozdravite gđicu Jaye McBride!
Super! Hvala lijepa.
Sjajno je biti vani bez maske.
Zar ne? Super.
Jedan tip nije se htio seksati sa mnom ako ne stavim masku.
To je bilo puno prije pandemije.
I to ne medicinsku masku, nego masku Spider-Mana.
„Sad si gotov, pauče!”
Iskoristi situaciju.
Teško mi je naći partnera. Znate da sam trans? Skužili ste.
Detektivi jedni iz L. A.-ja.
Mislite: „Naravno da znam. Iz Kansasa sam, ne s Marsa.”
Čudno je što nisam bila trans prije nego što sam se cijepila.
Jebeni Johnson & Johnson, majke mi.
Jedna injekcija, mo'š misliti.
Ne. Tranziciju sam obavila prije 15 godina,
Ne, hvala…
Ne plješćite. Razlog je da se mogu natjecati na OI-ju.
Nisam ja junakinja.
Ali rano sam znala, jako rano.
Imala sam pet godina i vodili smo psa na kastraciju.
Vikala sam: „Onda mene!”
Odgojena sam u obitelji irskih katolika. Gadno.
Znam. Evo koliko sam Irkinja i katolkinja.
Moja je baka imala desetero djece.
Da, desetero.
Dobra Irkinja katolkinja.
Imala je i dva pobačaja.
Znači, bila je trudna 12 puta u 16 godina.
Znam.
Nije prestajala, samo pauzirala.
Bila je stara garda. Da.
Bila je…
Jednom mi je rekla da ne vjeruje u gejeve.
Upravo to. „Ne vjerujem u gejeve.”
Čudno jer vjerovala je u anđele, vilenjake i Sasquatcha.
Stric mi je svećenik.
Rekao mi je: „Ne želim gledati tvoj komičarski nastup
jer ne želim slušati o tome kako se seksaš s muškarcem.”
Zato mu šaljem fotke.
On nije tako reagirao.
Uvijek kažu: „Da si odgajan religioznije, ispao bi normalan.”
„Srce, bila sam ministrant.
I svidjelo mi se!”
Ne, svećenik me nikad nije dirao, upucavao mi se ili me zlostavljao.
A sve sam pokušavala.
„Velečasni, u ovoj je ispovjedaonici prevruće za hlače!”
Tata je mislio da će me ministriranje pretvoriti u muškarca,
ali sjedenje u haljini i ispijanje vina cijeli dan nije pomoglo!
Tata nije bio oduševljen.
Kao mala pitala sam ga: „Kako se zove dečko koji želi biti curica?”
Rekao je: „Ne znam, ali sladoled neće dobiti!”
Strašno. Bez brige, na kraju umre.
Neki od vas ili volite crni humor ili mrzite tatu.
Tata je umro oko Božića. Gadno.
Nisam znala što da poželim jer sam to već dobila.
Idem k psihijatru.
Hvala, valjda.
Sa psihijatrom često razgovaram o svojoj mami.
Umrla je i…
Znam. „Jao, mrtvi mama i tata.
Što sad? Priča o transsiročetu?”
Razgovaramo o mojoj mami. Bila je zakon.
Psihijatar kaže da bih svaki dan trebala razgovarati s njom.
To se čini ćaknuto,
pa razgovaram s lutkom na tavanu koju sam odjenula u njezinu odjeću.
Ali bila je zakon.
Tip žene poput Marthe Stewart.
Prijestupnica koja zna kuhati.
Kad sam joj priznala da sam transrodna, trebala je vremena da se smiri.
Nakon što sam joj priznala, rekla je da se mora moliti Bogu.
Ima smisla jer ako si sredovječna bjelkinja
i nešto ti se ne sviđa, tražiš upravitelja.
Zvuči poznato, je li, L. A.?
Još joj nastojim ugoditi.
Kad je umrla, htjela sam učiniti nešto lijepo.
Istrest ću njezine ostatke na najdražem joj mjestu,
u gradu u kojem sam odrasla. Westport u New Yorku.
Na planini Adirondack, kraj jezera Champlain.
Ne plješćite, niste odande.
Ali divno je. Došla sam i počela bacati ostatke.
Netko pritrčava.
„Stanite! Ne smijete to!”
„Zašto ne?”
„Prvo je morate kremirati.”
Vratila sam je u vreću za smeće.
Sad je na drugom najdražem mjestu.
Iza sendvičarnice.
Zato sam večeras zakasnila.
Imam trojicu braće.
Bilo je čudno. Starci su bili škrti.
Samo bi jedanput napunili kadu.
Svi smo se kupali u istoj vodi.
Užasno.
Ako ste zadnji, prljavo je kao kanalizacija.
U kadi sam, gledam dolje
i mislim: „Ovo je odvratno.
Imam 32 godine…”
Brat me se odrekao kad je saznao da sam trans,
ali dobro. Pokušavam postupati pravilno.
Kad sam čula da će dobiti dijete, poslala sam mu čestitku.
Pisalo je: „Čestitke, dečko je!
Zasad!”
Hvala vam lijepa.
Jaye McBride, da vas čujem!
To!
Ne znam pratite li Oscare,
ali vodila sam ovogodišnju dodjelu.
Da. I…
Vidjeli smo onaj tužni trenutak.
Jessica Chastain ga je dobila.
Ne, stvarno je bilo tužno. Will Smith je udario Chrisa Rocka.
Koma, šokantno.
Ali, eto,
upao je u tučnjavu i mama mu se prepala…
Ne znam!
Cenzurirali su me.
Par stvari nisam smjela reći.
Pa ću reći vama.
Činite se kao loši ljudi. Dobro.
Ne znam zašto su odbili. Muž mi je lizao picu…
Ili, kako on to zove, „igrao igru lignje”.
I tako…
U mojoj je Ulici noćnih mora…
u Dinastiji Gucci.
Govorim: „Idemo, idemo.”
Napravi tick, tick...BOOM!, Belfastira,
kažem: „Siđi s moje Dine” i tako se rodio naš sin.
Što kažete?
Dobro, idemo dalje. Dame i gospodo,
pozdravite Christinu P.!
Zdravo!
Zdravo, Los Angelese!
Preselila sam se u Teksas. 44 godine živjela sam u Angelinu.
Žao mi je. Krivo mi je što sam ovdje.
Osjećam se kao razvedeni tata
koji dolazi u posjet djeci.
„Slušajte, volim vašu mamu, ali morao sam otići.”
Ne razumijete.
Nosili su maske N-95 dok su bili sami u autu.
Bilo je jebeno…
Ali da…
Sad sam prava sredovječna mama.
Da, hvala.
Od svega se debljam. Od svega.
Živim u Teksasu, pa je jedino što mogu jesti bez kalorija
klonazepam.
Obožavam ga. Umačem ga u umak za roštilj.
Volim jug. Svi su dragi i ležerni.
Ali sve se vuče.
Njima ništa nije hitno.
Onda sam se zapitala zbog čega se meni žuri.
Nema se što raditi.
Žurim se po brzu hranu dok ne zatvore Chick-fil-A u nedjelju?
Znate zašto ga zatvaraju nedjeljom?
Jer…
Taj dan melju gejeve da naprave…
tijesto za svoje kekse. Prefini su!
Uzmu homoseksualnu spermu, to je onaj narančasti umak…
Slasno.
Kršćani su s ove strane, nisu…
Dobro.
U braku sam 17 godina.
Hvala.
Još piški po meni u tušu. To je… fora.
Ponaša se vrlo jezivo, voli me gledati u oči
dok to radi.
Hini da ne zna što se događa.
Bulji u mene i pita: „Njušiš li to?
Njušiš li to? Smrdi.
Njušiš li to?”
„Ne, imala sam COVID.”
Blagodati korone.
Imam trogodišnjaka, šestogodišnjaka
i muža.
Dnevno vidim više pimpeka nego u epizodi Euforije.
Nije li Euforija zakon?
Serija za sredovječnu mamu. Znam.
Euforija je Cobra Kai s cicama. Nema bolje!
Uvijek mi govore: „Christina,
djeca brzo odrastaju.”
„Ma je li?
Čime hranite svoju? Htjela bih ubrzati ovo sranje.”
Dobro?
Ne deprimiraju me djeca,
nego svijet roditeljstva.
Od roditelja se previše traži.
Moram odijevati djecu u organsku pamučnu rodno neutralnu odjeću.
Moram im tražiti inkluzivne, nediskriminirajuće igračke.
I dojiti ih do faksa. Jeste li to znali?
Da. Na tečaju „Mama i ja” jedna je žena
dojila svoje četverogodišnje dijete.
Pardon, 208-mjesečno!
Hoće li McKenzie prestati sisati do maturalne?
Moji prstom nisu mrdnuli.
Prije roditelji ništa nisu morali raditi.
Nisu me ni vezali u autu.
Vozila sam se otraga u tatinu kamionetu
u stolcu na rasklapanje.
Pokušavala sam dotaknuti ulične znakove.
Kad bi te zaustavio policajac, dao bi ti da se igraš njegovim pištoljem.
Ali roditelji su danas isprepadani.
Jeste li vidjeli one mame što budno paze?
Idem u park.
Tad se opuštam.
Popijem pivo, odmaram se.
Pustiš ih da trče. Tomu služi park!
-Da! -Tako je!
Ali onda vidim te brižne mame. Shvaćam.
Bila sam takva s prvim sinom. Mama koja želi da sve bude ispravno.
Pripovijeda sve što dijete radi u stvarnom vremenu.
„Bravo, Coopere!
Da!
Stavi nogu na mostić. Bravo!
Stavi nogu na mostić, Coopere. Pretrči!
Pretrči, Coopere! Bravo, Coopere!
Hoćeš nešto papati, Coopere? Papica? Coopere?
Štapić sa sirom?
Vode?
Coopere? Papica?”
Sve dok malom Cooperu ne prekipi, pa kaže:
„Trebam prostora!”
Umalo sam mu dala petaka! „Utvrđuješ granice između sebe i mame!
Meni je trebalo deset godina psihoterapije. Ti si već skužio?”
I prestanite govoriti djeci da budu svoja. Isuse Kriste.
Prestanite govoriti djeci da budu svoja.
Već znaju kako da to učine. Znaju.
Pitajte moje sinove.
Vjerojatno su goli pred kućom.
Samo u kaubojskim čizmama.
Neki dan, dotrči mi stariji sin, šestogodišnjak,
dotrči mi gol i kaže: „Mama!
Hoćeš iznenađenje?”
Okrenuo se i prdnuo na mene.
Savršen trenutak.
Trogodišnjak je to vidio
i učinio isto:
„Mama, hoćeš vidjeti iznenađenje?”
Okrene se, raširi guzove
i kaže: „Pomiriši mi guzicu!
Pomiriši je!”
Mislim da prilično dobro znaš tko si
kad u nekog uperiš svoj šupak.
I ne govorite mi da rod nije stvaran. Nemojte.
Ne govorite: „Rod je društveno uvjetovan.”
Oni koji to kažu nisu odgajali dječake.
Cure i dečki su isti? Ma nemojte?
Jeste li vidjeli šestogodišnjakinju kako pišanjem gasi logorsku vatru?
I totalno se oduševi.
„Isuse, njušiš li to?
Njušiš li to? Smrdi.”
Dobro što je odvratno nasljedno.
Hvala lijepa, narode. Hvala vam.
Ovo je milina. Dovela sam najbolju prijateljicu.
Dame i gospodo, pozdravite gđicu Rachel Feinstein!
Hvala!
Hvala, ljudi. Baš ste ljubazni.
Čudan tjedan. Posjetila me obitelj. Mama je naporna.
Ne znam imate li takvog roditelja. Ona nema granica.
Kad god smo nasamo,
govori mi nešto što nisam htjela saznati.
„Jedne sam godine mislila ostaviti tvog oca.”
„Ne želim to znati.”
„Zovem to svojom crnom godinom.”
„Godinama daješ nazive?
Poučavaš jednostavni aerobik. Ne znaš ti što je crno.”
Ja sam ista, ali sa strancima. Sve ću im reći.
Stojim u redu u ljekarni. Netko mi se nasmiješi…
„Mislim da me otac nije primjećivao. Znam da me volio, ali…”
Najveći mi je strah bio
da se ne povežem s djetetom.
Događa se.
„Svima ću reći!”
Roštiljamo i netko kaže: „Slatka je.”
Ja kažem: „Ludo zvuči, ali ne volim je. Ništa ne osjećam.
Osim blagog zamjeranja.”
Kad sam je voljela, svima sam govorila.
„Volimo je!” Moj brat: „Ne govori to.
Većina pretpostavlja da voliš svoju djecu.
Ovo je zapravo zabrinjavajuće.” „Pošteno.”
Malecka je. Ima dvije godine.
Isprazni svaku sobu.
Preturi je kao da traži kokain.
Kao da ima 24 sata da zbriše
prije negoli je diler upuca u facu.
Moj muž je vatrogasac. Mislim da je vatrogasac.
Hvala. Možda je striper u kostimu vatrogasca.
Ali to je sad moj život. Idem na večere za vatrogasce,
a on me ostavi kod stola sa škampima.
Uvijek sam jedina Židovka. Sve se žene zovu Gina.
More Gina.
Redovi iskvarcanih sisa i svjetlucavih raspela.
Bilo je jezivo kako su nam drugi vatrogasci čestitali na djetetu.
„Predivno.
Curica. Morate je paziti. Dok je mlada.”
Zašto se to čini kao prijetnja?
„Najbitnija je obitelj.
Upamtite to. Obitelj je sve.”
„Zašto mi se čini da će me koknuti kad god nas pozdravite?”
Uvijek zvuče kao da svim silama nešto žele priznati.
„Dani su dugi,
a godine kratke. Pazite na nju. Dobro?
Ubio sam prvu suprugu.” „Nisi to htio reći naglas, Dino.”
„I Diane je prebrzo umrla. Gledao sam kako se gasi.
Svi su dobro! Svi su na sigurnom!”
Ali takve tipove volim.
To ne možete promijeniti. Volim jake muškarce koji izgledaju neuko.
To mi se sviđa!
Sviđa mi se tip koji bi rekao: „Slijedi novac” kad govori o cjepivu.
Obično se zovu Vinny, a bude i koji Dino.
Jedan nam je Vinny prišao i rekao: „Vodite je u Disney World.
Pravo obiteljsko iskustvo. Vodite je u EPCOT.”
Pa kaže: „Ondje je pravi Japan.
Japan glavom i bradom.” Bez imalo ironije.
„Ljudi misle da moraš pljunuti hrpu love
i odletjeti u Japan, ali to je jebena prevara.”
Putovanje svijetom njemu je prevara,
a EPCOT je stvarnost. To je stvarno u Vinnyjevu umu.
Pitala sam mamu: „Kakva sam bila kad sam bila kćerine dobi?”
Nikad ne kaže nešto lijepo o meni.
Tipa: „Brzo si jela.”
„Taj si detalj izvukla?”
„Pa kad si tamanila. Jednom ti je zapela pileća kost.
Tog se sjećam. Bila si proždrljivica.
Nekontrolirano si jela i nismo se osjećali sigurno.”
„Hvala, ovo mi je baš pomoglo.”
Često druge vatrosupruge… To nije riječ.
Molile su me da to ne govorim…
„Značkoševka”, to mi je draže. Ja sam značkoševka.
Mnoge druge supruge… Zapravo, mnogi to rade.
Objavljuju litanije na Instagramu o svom fantastičnom braku.
Poznajete li takve?
Ne kužim zašto bi izvodila muža
svima na izvol'te. Tip je napuhnut i mamuran.
Posve je zbunjen.
Nema pojma zašto je u istom flanelu kao i sva njegova šira obitelj.
Pa kaže: „Vinny, svakodnevno mi predstavljaš izazov.
Svaki dan s tobom je kao predivno, izazovno putovanje.
Zbog tebe preispitujem sve što sam smatrala mogućim
u ovom našem uvijek poučnom putovanju.”
A ja: „Vinny sad gleda PornHub!
Što preispituješ zbog njega?”
Zadnji put je bio mokar koliko je bio pijan. Cijedio se.
Moj muž me nikad ne fotka.
Uvijek kaže da nema mjesta na mobitelu.
Kažem mu: „Nije problem u pohrani.”
„Nemam mjesta na mobitelu!”
Fotkao me na našem vjenčanju, kad sam jela.
Sendvič mi je ispadao iz usta.
Najsramotniji trenutak.
„Tu si fotku snimio?”
„To je tvoja srž.
Proždrljiva si.”
Hvala lijepa, narode.
Rachel Feinstein, da vas čujem!
Ovi su komičari moji najbolji prijatelji, tako i ovaj.
On mi je najdraži komičar.
Vama je poznat kao g. Chris DiStefano!
Sjajno, Amy!
Pozdrav!
Zdravo, kako ste? Dobro?
Eto gdje smo. Emisija o roditeljstvu.
Meni se čini da nitko ovdje i nema djecu.
Ovo je L. A. Tko ima… Osmero.
Imaš klince? Izgledaš kao da imaš dugi COVID.
Sjediš i dišeš… Vidim ja.
Znao sam da imaš djecu.
Tip izgleda kao da umire.
Da.
Imam djecu. Dvije curice. Moje su kćeri Portorikanke.
Kužite? Raznolikost? Ja sam veliki bijeli.
Veliki bijeli muškarac. Imam dvoje Latinoameričke djece.
Ne govore engleski. U tom je problem.
Moja djeca, pogotovo starija, ne zna…
Govore samo španjolski. Mama uvijek…
Gledam Encanto da mogu razgovarati s jebenom djecom.
Ne mogu… A to je super. Želim da uče razne jezike,
ali Papi zna samo engleski.
Kad imam djecu,
nemam vremena i energije
da razmišljam o svačemu.
Morao sam u Portland.
U onaj grad.
Volim ovu zemlju. Krv mi je crvena, bijela i plava. Ali jebeni Portland?
Ti ljudi… Previše mi je to.
Jako su pasivno-agresivni, vrlo osviješteni.
Gledaju te i osuđuju.
Bio sam ondje prije dva tjedna!
Morao sam. Ušao sam u kafić.
Nisam znao da i dalje treba nositi masku.
Mislio sam da smo u sadašnjosti.
Konobarica mi pokazuje ovo.
Stalno radi ovo. „Ne znam što radiš.”
Ovo radi.
„Ne znam znakovni jezik. Trebao bih biti bolji čovjek.
Ja sam bijelo smeće, znam. Oprosti.
Ne vrijeđam te. Što hoćeš od mene?”
Nije govorila. Samo je radila ovo.
„Što mi hoćeš reći? Služi se riječima!”
Rekla je: „Moraš staviti masku!”
„Aha. Pa mogla si reći!
Dobro.” Pristojno stavljam masku.
Rekoh: „Ispričavam se. Iz New Yorka sam.
Ondje više ne nosimo maske.”
Ona kaže: „U Portlandu COVID smatramo vrlo ozbiljnim.”
„Činiš se kao baš zabavna osoba.
Pravo klupko smijeha.”
Naručio sam piće.
„Mogu li dobiti malu crnu ledenu kavu?”
Ona će: „Molim?”
„Ne čuješ me zbog maske?
Mogu li dobiti malu crnu ledenu kavu?”
„Malu ledenu kavu bez šlaga?”
„Nije li to isto kao mala crna ledena kava?”
„Poslije onoga što je Afroamerička zajednica
prošla zadnje dvije godine,
trebao bi bolje naručivati kave.”
„Radije bih da me ISIL obezglavi
nego da još sekundu razgovaram s tobom.”
Strgnuo sam masku,
izašao iz tog kafića, otišao dvije ulice dalje
u drugi kafić i rekao:
„Mogu li dobiti malu ledenu kavu bez šlaga jer sam pičkica?”
Tako je to, valjda.
Ljudi su jednostavno…
Svi su malo pošandrcali. Svi su šiznuli.
Kužite? Malo su pošizili.
Morao sam uspavati svog psa.
Imao je dobar život. 18 godina.
Moj pas je imao 18 godina. Mali Larry. Zvao se Larry.
Osamnaest godina, ali umirao je zadnjih 16 godina.
Kad god bih otišao posjetiti majku,
pas je bio kod nje, radili su biopsiju drugog dijela tijela.
Oko nije radilo, glava mu je bila izvrnuta,
stalno je krvario.
Kao da se bori u Građanskom ratu.
Netko mora uspavati tog psa.
Bilo je očito da želi umrijeti.
Posjetio bih mamu i govorio da moramo uspavati psa.
„Ne. Isus ga još nije pozvao.”
„Zove mene da ti kažem da pas želi umrijeti.”
Dolazio sam sa šakom punom čokolade.
„Tko želi umrijeti od čokolade, Larry? Dođi.
Pojedi. To je divna smrt.”
Otišao sam kod mame jedan dan. Pas je umirao.
Larry praktički leži mrtav.
Rekoh: „Odvedimo ga veterinarki
da mu skrati muke.” Ona kaže: „Imaš pravo. Idemo.”
Bila je ponoć i umirao sam od gladi.
Vozimo se veterinarki i krajičkom oka spazim Wendy's.
„Mama, moram brzo u Wendy's.
Uzet ću ti što god hoćeš.” „Ne, idemo veterinarki!”
„Onda ću umrijeti od gladi!” Bio sam mrzovoljni tinejdžer.
Imam 37 godina.
Dođemo veterinarki, draga žena.
Silno draga.
Kaže: „Obavili smo testove.
Bliži se kraju života.
Ubost ćemo ga u šapicu
i lijek će proraditi za 30 sekunda.
Za 30 sekunda njegovo će malo srce stati,
ali otići će u raj s drugim psima,
Cruellom i svima gore,
i bit će dobro.
Neće ga boljeti. To je ispravan čin.”
„Dobro.” Mislim si: „30 sekunda.
Odradimo papirologiju i sve pet.
Sad je 12.30. Wendy's radi do dva.”
Što je, tu je. Ovo je istinita priča.
Lijek ulazi u tijelo kao što je rekla.
Ubod u šapicu. Prolazi kao na toboganu.
Proći će njegovim tijelom, zaustaviti mu srce. 30 sekunda.
Svi smo uzrujani. Ja, moja mama.
Tješim je. Ona plače.
„Mama, u redu je.” Prođe 15 sekunda.
„Na pola smo puta, mama.”
Dođemo do pet. Odbrojavam: „Pet, četiri,
tri, dva, jedan! Slavlje!”
A Larry je još živ.
Još je živ. Rekoh: „Dobro. Događa se.”
Vrijeme prolazi, sekunde prolaze.
Larry ima sve više energije, vraća mu se boja
koju nikad nije imao. Imao je sivo krzno, sad je narančasto.
Stoji na nogama, opet.
„Larry izgleda jebeno dobro. Što se događa?”
Prođe pet minuta. Napokon pitam veterinarku: „Postoji li problem?”
Kaže ona: „Apsolutno.” Ja kažem: „Dobro.”
Ona izađe, vrati se minutu poslije. Kaže:
„Jako mi je žao.
Zaposlila sam novog tehničara.
Slučajno je vašem psu dao elektrolite
jer je pas do vas dehidrirao
i pobrkali smo lijekove.
Ali bez brige. Imam ga tu.
Bit će mrtav za sekundu.”
Majke mi,
čim je ubrizgala lijek,
umro je na mjestu.
Kao da ga je netko snajperom
pogodio u oko. Prevrnuo se, gotov je,
duša ode u raj, a ja sam u 1.59 imao sendvič u ruci.
Bilo je fantastično. Hvala, ljudi.
Najbolji ste. Stvarno ste odlična publika.
Otraga svi govore o vama. Svi vas vole.
Neka se službeno zna.
Dobro. Sljedeći je komičar nedvojbeno urnebesan i jako ga volim.
Dame i gospodo, pozdravite Lil Rela Howeryja!
To! Što ima?
Netflix je jebeni vic.
Da vam nešto kažem.
Pokazujem svoje godine. U 40-ima sam.
Četrdesetogodišnjaci kombiniraju odjeću koja nema nikakva smisla.
Nosim odijelo od trapera i kaubojski šešir. Odjeća za tatu.
Ja sam kul tata. Znate tko sam.
Imam djecu od 13, 12 i pet godina.
Znam. Jebote!
Kad sam bio mlađi roditelj,
sve sam nastojao raditi ispravno.
Sad me zaboli. Kužite me?
Vodio sam petogodišnjaka na trampolin.
Popišao se na to. Rekao sam: „Sranje. Odosmo.”
Neću ga presvući, samo idemo.
Curilo je iz njega. „Idemo!”
Kvragu!
Grozno mi je što sam opet jebeni tata.
Teglim sjedalicu za auto.
Ljudi to obezvrjeđuju. Ne znaju koliko je teško
nositi čovjeka jednom rukom. To je glupo!
Ako je vezan, nosit ću ga najbolje što znam.
Ako je naopačke, jebiga.
Ne mogu u zatvor. Vezan je!
Ako ne ispadne, sve pet!
Moja kći ima 13 godina. Sad je tinejdžerica.
Dobila je mjesečnicu.
Ja sam bio s njom. „Baš si morala dok sam ja tu? Sranje.”
Rastavljen sam, pa sam bio s njom.
„Samo malo, zašto…
Nisam spreman za ovo.” Kužite?
Trudio sam se, ali nisam znao što kupiti.
Sve sam pokupovao.
Nisam znao što treba. Prodavačica me gledala kao da vodim sigurnu kuću.
„Što će vam toliko veličina?
Što to izvodite, gospodine?”
Nemam pojma.
Kupit ću uloške koji najviše upijaju.
Glupi smo.
Kupimo ono što najbolje upija.
Stavim sve to na stol, a kći kaže:
„Ovo je za baku. Koji kurac…
misliš da imam? 13 mi je godina.”
„Nećeš one koji najbolje upijaju?”
Sin je bio ondje. I on je bio zbunjen.
Gledamo to sranje, sve sam izvadio iz kutije,
on se igra sa… „Ostavi to sranje!”
Nije to jebeni svjetlosni mač.
Rekao je: „Tata, znaš što?
Ja bih htio onaj za baku.”
Razmislio sam o tom.
Tako razmišljaju dječaci.
Curice ne žele da se zna da imaju mjesečnicu.
Žele to skriti.
Da dječaci imaju mjesečnice,
htjeli bi da svi znaju da imaju najveću.
„Imam mjesečnicu. Koji ti je kurac?
Vodi me kući. Ne mogu u školu. Imam mjesečnicu!
Pospan sam, gladan, umoran. Rastresen sam. Sjeban sam!”
Previše učim o ženama jer imam 13-godišnjakinju.
Kupujemo grudnjake i slično.
Nisam znao da vam stradavaju leđa.
Dečki, dugo ste mislili da je stvar u veličini cica. Jok!
Veličina je za njihova leđa.
DD nije veličina sisa, nego ima ogromna leđa. Iskren sam.
Ako niste znali.
Zaboravio sam da imam nastup. Razmišljao sam o situaciji s Legolandom.
Petogodišnjak ne smije ni na jednu vožnju.
Znači, ne mogu ni ja.
13-godišnjaci i 12-godišnjaci se zabavljaju, a ja pazim ovog pizdeka.
Pardon, to mi je dijete.
Radi standardno, hoda po mostiću,
voza neke spore autiće.
A oni: „Tata, išli smo na vlak smrti!”
„Začepite! Jebite se.”
Da, stvarno.
Moj 12-godišnji sin najbolji mi je prijatelj. Jako mi sliči.
Sviđa mi se to. Sviđa mi se što je ovaj brat kao ja.
Da mi nije sin, bili bismo najbolji prijatelji.
Da smo vršnjaci, zajebavao bih se s njim.
Zato mu nekad ne znam pomoći. Kužite me?
Dvanaestogodišnjaci, sve ovisi.
Dečki prolaze kroz smrdljivo razdoblje.
Kad ne peru dupe kako spada.
Nazvala me njegova mama. „Razgovaraj s njim.
Nije ga briga. Nosi istu odjeću.”
Teško je najboljem prijatelju reći da smrdi.
„Moramo razgovarati.”
Malo s njim igraš igre,
zafrkavate se. „Ovo je zabavno, ne?
Mama kaže da imaš masna jaja.
Operi ih da ne moramo opet o tome.
Kupio sam ti nove čarape. Ne nosi smrdljive.”
To je to, gotov sam!
Hvala. Ja sam Lil Rel Howery.
Lil Rel, neka vas čuje!
Sjajna ste publika.
Za kraj želim zahvaliti našim obiteljima
koje su nas odgojile i omogućile nam sav ovaj materijal.
Pozdravite još jedanput Chrisa DiStefana.
To si ti.
-Baš si bio simpa. -Da.
Što se dogodilo? Kako bilo, Ron Funches!
Christina P.! 'Ajmo!
Jaye McBride!
Jaye, slatka si!
Rachel Feinstein!
I još jedan pljesak za Lil Rela Howeryja.
Slatki smo!
Još jedan pljesak za sve! Hvala i laku noć!
Nije li čudno što se svi godinama poznajemo,
a ništa zapravo ne znamo?
Ništa ne znamo jedni o drugima.
Na pozornici govorimo gdje smo odrastali, ali ne slušamo se.
Svašta saznam razgovarajući s komičarima.
„Išao si u školu filma?” Ništa ne znam.
Moj sin je napisao skeč. Bio je jako duhovit.
Ali malo me i sprdao.
„Tata, hoću da budeš u skeču.
Govori kao u filmovima kad si opušten i jako sretan.
Kad zvučiš drugačije.” A ja mislim: „Molim?”
Da.
Tako je lako!
Prijevod titlova: Tomislav Šimunić