Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Prosím, přivítejte moderátorku Amy Schumer.
Děkuju. Páni!
Děkuju mnohokrát!
To si rozhodně zasloužím.
Posaďte se, prosím!
Děkuji!
Kdybychom ještě neměli covid, určitě ho chytneme tady.
Líp se umřít nedá.
Já zatím covid neměla.
Kdo ještě? Zatleskejte, pokud jste ho neměli.
Líbí se mi, jak všichni povýšeně tleskají…
A ostatní se na vás dívají a říkají si: „Polib mi!“
Ale my ho ještě nechytili. Je nám líto…
Asi si Bůh vybírá, koho ochrání.
Ne. My se taky nakazíme. Dnes večer.
Takže…
Nevím, jestli to víte, ale narodilo se mi dítě.
Děkuju.
Na to, že je to rok, je to dobrý, co?
No, ale jsou to už tři roky.
Stále jsem ale synovi nevyrobila knihu.
Máma se mě k tomu snaží dotlačit, ale já prostě nemůžu.
Ona si vedla knihu o nás všech.
Ale když nad tím tak přemýšlím,
jsou to jen zuby, vlasy a otisky prstů.
Je to taková kriminální databáze.
Všimla jsem si, že si u mě zapsala jeden milník.
Jak si mohla myslet, že je to dobrý?
Stálo tam: „Ve 24 měsících teď Amy vydrží koukat až tři hodiny na televizi.“
To byl milník, na který byla hrdá.
To můj syn splňuje denně, takže klasika.
Lidi se ptají: „Jak dlouho se mají koukat?“ Říkám jim, že pořád.
Máma si vede deníček za mě a lidi jsou z toho nadšení.
Ale ona tam zapisuje úplně všechno.
Věci, kterým já jsem se vyhýbala.
Má tam články z bulváru: „Amy Schumer: těhotná nebo tlustá?“
nalepené v deníčku.
Ptám se jí: „Myslíš, že si to musím připomínat?“
Náš syn se jmenuje Gene.
Je to roztomilouš.
Pojmenovali jsme ho Gene po tchýni.
Jmenovala se Jean.
Umřela, což je smutný…
ale nemít tchýni?
Pardon!
V minulém životě jsem asi udělala něco správně.
Jmenuje se Gene
a pak jsme vybrali druhé jméno Attell,
po Daveovi Attellovi, jednom výborném komikovi.
Ano, je to starý rodinný přítel.
A příjmení má manželovo, Fischer.
Proto taky odmítám přijmout jeho příjmení,
protože se nechci jmenovat Amy Fischer.
Jak někteří moji vrstevníci, byla to Lolitka na Long Islandu,
která chtěla zabít ženu svého přítele.
No, pojmenovali jsme našeho syna
a pak měsíc na to, co jsem se stala mámou,
což vůbec není citlivý období,
jsem si uvědomila, že se náš syn jmenuje
Gene Attell. Genitál.
Genitál Fišer.
Už se to někomu z vás podařilo takhle posrat?
Asi ne.
Takže jsme okamžitě změnili jeho prostřední jméno.
A snad to bude lepší. Změnili jsme ho na „Dingleberry“. Lepší, ne?
Jak mu ve škole bude?
Nedávno poprvé viděl tetování, co mám na bedrech.
To byl zábavný rozhovor.
Ptá se mě, co to je. A já mu vysvětlila:
„Tvoje máma je socka.“
Aha.
Opravdu se snažím. Člověk se snaží být dobrým rodičem.
Ale nezlepšujete se.
Jen si zvyknete, že to občas poserete.
A přesně o tom to je.
Prostě si musíte zvyknout.
Pouštím mu spoustu disneyovek a ty se mu líbí.
Akorát jsou problematický.
Pokud máte děti a koukáte na disneyovky,
tak před každým filmem je teď
takové varování.
„Hele, podělali jsme to, jasný?“
Píšou: „Podělali jsme to
tehdy i teď a omlouváme se.
Berte to jako takové varování,
že to není dobrý.“ A mají pravdu.
Nechápala jsem, co tím myslí. Vždyť je to Petr Pan.
Tak si pouštíme Petra Pana.
Všichni domorodci dělají… Hrozný.
Všechno špatně. Tak co tam mají dál?
A všechny ženy
v Petru Panovi jsou mořské víly.
Víte, jak vypadaly? Bez vršku, ale dlouhovlasé.
A všechny šeptají.
„Ach, Petře.
Tolik nám chybíš, Petře.
Jsme tak mokré. Jsme mořské panny!“
„Na tohle koukat nemůžeš!“
A Knihu džunglí ani zkoušet nebudeme.
„Tak zkusíme něco novějšího.“
Slyšela jsem, že Na vlásku je roztomilý.
Je to o dlouhovlasé, blonďaté Locice.
A prozradím vám tajemství: když jí ve filmu ustřihnou vlasy,
stane se něco strašného.
Zhnědnou!
A to se fakt stane!
Ostříhají jí vlasy a pak je má krátké a hnědé!
A je odporná!
Ale i přesto všechno
ji má princ opravdu rád.
Není to krásný?
Na tom chci, aby můj syn vyrůstal.
Mívám teď takový zlozvyk, když mu čtu pohádky,
což dělávám, protože jsem hrdinka.
Pokaždé, když se v pohádce objeví blonďatá, atraktivní žena,
poznamenám: „Jako kdo vypadá?“
Jako ve Zlatovlásce a třech medvědech: „Zlatovláska?
Nepřipomíná ti někoho?“
A on na to: „Maminku!“ Tak říkám: „To je hezké! Děkuju!“
A pak uvidí medvěda a vykřikne: „Maminka!“
Říkám: „Jen na vyzvání, ano?“
Jste úžasné publikum
a užijeme si spolu báječný večer.
Máme tu dnes celou řadu mých nejlepších kamarádů
a oblíbených komiků
a všichni si tu popovídáme o svých rodinách,
takže jsme rádi, že do toho dnes jdete s námi.
Dámy a pánové, pustíme se do toho! Přivítejte Rona Funchese!
Ahoj!
Děkuju!
Skvělá show, ve které si popovídáme o rodinách. Miluju rodiny.
Já se mám dobře, rodině se daří dobře.
Právě jsem se ženou oslavil roční výročí, což je úžasný.
Přesně tak.
Je to moje druhý manželství, ale tohle už vypadá slibně.
Pokud jste ještě v prvním manželství,
vykašlete se na to.
Rozhodně nejste v nejlepší formě.
Po svém prvním manželství jsem si říkal, že budu jak vadný zboží
a lidi o mě nebudou mít zájem, ale je to víceméně opak.
Vím o sobě mnohem víc, vím, co se mi líbí, co se mi nelíbí.
Vím, jak dobré moje manželství teď je,
protože vím, jak to minulé stálo za hovno.
A nejsem jeden z komiků, co tu bude kydat špínu na ex,
ale vzali jsme se moc mladí.
Nevěřili jsme si, nerespektovali se.
Já byl tehdy trochu víc při těle
a ona se mě snažila oblíkat do oblečení, na kterém byli obří psi.
Nebo do květovaných vzorů a khaki šortek.
A já měl vypadat jako černej Gabriel Iglesias.
Aby si o mě nikdo nechtěl ani opřít kolo.
Ale moje současná žena chce, abych byl fešák!
Než odcházím z domu, zkontroluje mi účes,
oblečení a boty.
A chce, abych byl šukézní!
To je dobrý manželství!
Děkuju!
Ani jsem netušil, že manželství může být zábava.
Myslel jsem, že to bude samý stres a hádky.
Nevěděl jsem, že spolu můžeme trávit čas,
společně se smát, koukat celý den na Show Jerryho Seinfelda.
A pak mi ještě vykouří péro.
Když to manželství shrnu do takové věty,
je to prostě nádhera.
Hlavně když si vezmu, kolikrát jsem celý den sledoval Show Jerryho Seinfelda,
aniž by mi ho někdo vykouřil.
Ale to už nehrozí.
Teď jsem vzrušenej, jakmile začne hrát znělka.
Jakmile slyším to…
hned jí běžím pro gumičku do vlasů.
Spousta z vás ví, o čem mluvím.
Musíte brát ohled i na toho druhého.
Má žena je velmi ohleduplná, proto jsem si ji zamiloval.
Než jsme se poznali, už jsem ženatý byl a měl syna.
A já si říkal, že se budu soustředit na něj.
Ale vstoupila mi do života a byla úžasná.
Pořád se mě ptala na stejnou otázku,
dokud se mi nevkradla do srdce.
A já vám řeknu, na co se mě ptávala,
jestli chcete nastražit na muže past.
Ptávala se mě…
jestli piju dost vody.
A já na to: „Oba víme, že odpověď je ne.“
Myslím, že ta zásadní otázka zní: „Proč tě to zajímá?“
No, protože jí na mě záleželo!
Záleželo jí na mém zdravotním stavu.
A to se mi pochopitelně nejdřív nelíbilo.
Byl jsem zvyklej na ty hydry z Los Angeles.
Ale ona byla pořád stejná.
Pozval jsem ji na rande,
vyzvedl ji doma, zazvonil na zvonek,
otevřela mi a víte, co na mě čekalo?
Láhev vody!
Když jsem měl kliku a jeli jsme na noc ke mně,
ráno jsem se probudil, otočil se a zjistil, že už je pryč.
Ale víte, co tam leželo místo ní?
Láhev s vodou!
Jednoho dne mi to došlo
a já si řekl…
„Ještě nikdy se ženská nestarala o můj pitný režim!“
V prvním manželství jsem vodu nepil pět let v kuse.
Nikdo neřekl ani slovo.
A já tu mezitím chodil se žloutenkou. Bylo to strašný.
Na mojí ženě je skvělý to, že se hned ujala role náhradní mámy.
Jak víte, jsem většinu života otec samoživitel
a mám syna, kterému ve dvou letech diagnostikovali autismus.
Chodili jsme na terapie,
zažili jsme záchvaty i různé potíže a jsem hrdý na to,
že ve svých 19 letech odmaturoval.
A pracuje v obchodě.
Já pracoval v obchodě, když mi bylo 19. Krátce předtím, než se narodil.
A řekl jsem mu, že pokud v následujícím půl roce nezbouchne holku,
bude skvělej!
Má skvělou disciplínu a upřímně nevím, kde ji vzal.
Protože já ho k tomu nevedl.
Nevěděl jsem jak.
Měl jsem doma puberťáka s autismem.
Nevěděl jsem, co souviselo s pubertou
a co zase souviselo s autismem.
Nevěděl jsem, co z toho
ho přinutilo stáhnout si šedesát epizod The Price Is Right.
Ale vím, že běžný to není.
The Price Is Right je dobrej pořad, ale každej den je tam to samý.
Říkám mu: „Synku, tos musel s tím pořadem zabrat celou paměť?“
A on na to: „Já se jen snažím vést statistiky každé sezóny.“
Tak to asi souviselo s autismem.
Tak hezky pokračuj.
Rád se koukám, jak roste a jak má různé záliby a nelibosti.
Úžasný třeba je, že máme sdílený účet na Spotify.
A na konci roku mi udělají „Tvůj rok v kostce“ a je to super.
Protože zjistím, co je podle autistickýho puberťáka
nejžhavější píseň roku.
A ukázalo se, že nejžhavější písní loňského roku…
a to myslím smrtelně vážně…
byl zvuk
bzučících
včel na louce.
Ne!
Ano, je to rozkošný, když s ním nežijete.
Ale vracejte se domů do tohohle.
Ani nemůžete dělat běžný věci.
Nemůžete zařvat: „Hej, mohl bys vypnout ten…
krásný slunečný den?“
On prostě řekne: „Tati, ty nerozumíš hudbě, která promlouvá k mé generaci!
Nebuď konzerva! Musí to pořádně bzučet.“
Díky za váš čas! Jsem Rob Funches.
- Ahoj, Amy! - Ahoj, Rone!
- Ahoj! - Byl skvělej! Čau!
S Robem Funchesem je sranda, co?
Jste úžasné publikum.
Dámy a pánové, tu energii si udržte
a přivítejte prosím Jaye McBride!
Děkuju moc!
Páni, je skvělý být venku bez roušky.
Že jo?
Jeden chlap se mnou dokonce odmítnul mít sex bez zakrytýho obličeje.
Já vím, a to bylo dávno před pandemií.
Nevyžadoval po mě roušku, ale masku Spider-Mana.
A on mi říká: „Chytím si tě do svých sítí!“
Ale ne každý si může vybírat, že?
Randění je náročný. Víte, že jsem transgender?
Už jste na to přišli, vy…
Koukám, že L.A. je plný detektivů.
Říkáte si: „Jsem z Kansasu, a ne z Marsu, tak poznám rozdíl.“
Ale nebyla jsem transgender, dokud jsem se nenechala naočkovat.
Zasraný Johnson & Johnson, přísahám Bohu.
Prý jedna dávka.
Ne, změnila jsem se před 15 lety.
Ale ne, děkuju…
Prosím, netleskejte. Udělala jsem to kvůli olympiádě.
Nejsem žádná hrdinka.
Ale já to o sobě už věděla jako dítě,
když mi bylo pět, vzali jsme psa k veterináři na kastraci
a já křičela: „Pak jdu já.“
Jsem irská katolička, což mi to neusnadňovalo.
Tady je takový shrnutí, jak velká katolička vlastně jsem.
Moje babička měla deset dětí.
Ano, deset.
To je spořádaná katolička, co?
Prodělala dva potraty,
takže byla za 16 let 12krát těhotná.
Drsný, co?
Nemívala měsíčky, ale dny.
Moje babička byla ze staré školy.
Jednou mi řekla…
Jednou mi řekla, že nevěří na homosexuály.
Přesně takhle: „Nevěřím na homosexuály.“
Což je divný, protože věřila na anděly, leprikóny a seskveče.
Můj strejda je kněz.
Jednou mi řekl: „Nebudu se koukat na tvoje vystoupení,
protože nechci poslouchat, jak mluvíš o tom, že spíš s muži.“
Tak mu jen posílám fotky.
Takhle ale nereagoval.
Lidi mí říkají: „Kdyby tě vychovávali zbožněji,
byla bys normální.“
„Zlato, ale já byla ministrantem.
A líbilo se mi to!“
Ne, žádný kněz mě nikdy neosahával, nebalil ani nezneužíval.
A to jsem zkoušela všechno.
Říkala jsem: „Ta zpověď je na moje spodky moc žhavá!“
Táta si myslel, že ministrování ze mě udělá muže,
ale sedět celý dny v hábitu a popíjet víno k tomu nestačilo.
Táta z toho taky neměl dvakrát radost.
Jako malá jsem se zeptala:
„Tati, jak se říká klukovi, co chce být holčičkou?“
A on na to: „Nevím, ale zmrzlinu určitě nedostane!“
Hrozný, co? Ale nebojte, nakonec umřel.
Někteří z vás buď milují černej humor nebo nesnáší tátu.
Táta zemřel kolem Vánoc. Bylo to těžký.
Nevěděla jsem, co si přát, protože jsem už dárek dostala.
A chodím na terapii.
Tak děkuju.
Chodím na terapii.
A hodně mluvím o své mámě.
Máma mi umřela.
„Ale ne, mrtvá máma i táta,
co bude dál, Sirotku Tranny?“
Hodně si povídáme o mojí mámě. Byla skvělá.
Terapeut mi říká, že si mám s mámou denně povídat,
což je trochu divný.
Tak na půdě aspoň mluvím s figurínou, kterou jsem oblíkla do jejího oblečení.
Ale byla skvělá.
Byla ten typ Marthy Stewart.
Kriminálnice, co uměla vařit.
Když jsem jí řekla, že jsem transgender, chvíli to zpracovávala.
Řekla mi, že se musí pomodlit.
Je to logický. Když jste běloška ve středním věku
a něco se vám nelíbí, jdete s tím za šéfem.
To v L.A. dobře znáte, co?
Ne, pořád se jí snažím dělat radost.
Když zemřela, říkala jsem si, že udělám něco hezkýho.
Rozhodla jsem se ji rozprášit na jejím oblíbeném místě.
Ve Westportu v New Yorku, kde jsem vyrůstala.
Leží v Adirondackém pohoří u jezera Champlain.
Netleskejte, vy odtamtud nepocházíte.
Jela jsem tam šest hodin a začala ji rozhazovat.
Někdo vyběhl a křičel:
„Moment, to nemůžete!“
„A já na to: A proč ne?“
„Musíte ji nejdřív spálit.“
Tak jsem ji pak musela dát zpátky do pytle na odpadky.
Tak je na druhým oblíbeným místě.
Za Arby's.
Proto jsem přijela pozdě.
Mám tři bratry.
Mít tři bratry bylo divný. Naši byli škrti,
tak jsme se koupali v jedné vodě.
Všichni jsme se koupali jeden po druhém.
Strašný.
Pokud jdete poslední, tak ta voda vypadá jako řeka Hudson.
Jednou jsem se koupala, kouknu se dolů a říkám si: „Je to nechutný.
Je mi 32 let…“
Jeden můj bratr mě zavrhl za to, že jsem trans,
ale to je fuk. Nenechám se rozhodit.
Když jsem slyšela, že se mu narodilo dítě, poslala jsem jim přání.
„Blahopřeju, je to kluk!
Prozatím!“
Děkuju moc.
Potlesk pro Jaye McBride!
Super!
Nevím, jestli sledujete Oscary,
ale letos jsem byla spolumoderátorka.
Ano. A…
Všichni jsme viděli, co smutnýho se tam stalo.
Jessica Chastain vyhrála.
Ne, bylo vážně smutný, když Will Smith uhodil Chrise Rocka.
Bylo to naprosto šokující,
ale myslím, že to bylo proto,
že se pustil do rvačky a máma o něj měla strach.
Ale nevím.
I mě cenzurovali.
Bylo tam pár věcí, které jsem nesměla říct.
Takže vám je asi řeknu teď.
Vypadáte, že jste zkažený.
Nevím, proč to zakázali.
Můj manžel mi to dělal pusou,
nebo jak tomu říká „Hra na oliheň“.
Takže…
je v mý Uličce přízraků…
v mojí Gucci.
A já na něj: „C'mon, C'mon!“
„Tick, tick... BOOM“ Udělá se Rychle a zběsile.
Řeknu mu: „Vylez z mé Duny," a pak jsme měli syna.
Co vy na to?
Tak popojedem s naším večerem. Dámy a pánové,
prosím, přivítejte Christinu P!
Ahoj!
Zdravím, Los Angeles.
Já se odstěhovala do Texasu, ale tady jsem žila 44 let.
Pardon, cítím se tu dnes provinile.
Jako rozvedený táta…
co přijel na návštěvu za synem.
„Omlouvám se, miluju tvou mámu, ale musel jsem jít, jasný?“
Nechápeš to,
byli sami v autě a měli na sobě roušky…
bylo to fakt…
No jo…
Jsem teď máma ve středním věku.
Ano, děkuju.
A ze všeho hned přiberu. Ze všeho.
A žiju v Texasu. Jediný nízkokalorický, co můžu sníst,
je Klonopin.
A ráda si ho jen tak namáčím do dipu.
Oblíbila jsem si jih, je tam hezky,
ale všechno tam má svůj čas.
Nikdo nikam nespěchá.
A pak jsem si uvědomila: „Kam ten shon?
Vždyť tu není co dělat.“
Chci se snad dostat do fast foodu, než v neděli zavřou?
A víte, proč mají v neděli zavřeno, že?
Protože…
tam celý den ten melou homosexuály, aby vyrobili…
těsto na houstičky. Je to tak dobrý!
A pak odeberou homosexuálům sperma, z kterýho se dělá ta oranžová omáčka.
Výborná.
Na téhle straně sedí křesťané.
Tak jo.
Jsem už 17 let vdaná a…
Ano, děkuji.
A stále na mě ve sprše čůrá, takže je to moc super.
A dělá to takovým úchylným způsobem, kdy se mi u toho chce dívat do očí.
A předstírá, že neví, co se děje.
Kouká se na mě a ptá se: „Cítíš to?
Cítíš to? To je smrad.
Cítíš to?“
A já na to: „Ne, měla jsem covid.“
Díkybohu za covid.
Mám dva syny. Tříletého, šestiletého
a manžela,
takže těch pindíků vidím víc, než ukážou v jediné epizodě Euforie.
Máte rádi Euforii?
To je takovej seriál pro matky středního věku.
Euforie je Cobra Kai s kozama. Nejlepší.
Lidi mi vždycky říkají: „Víš, Christino,
ty děti tak rychle rostou.“
A já: „Vážně?
A čím ty svoje krmíš, protože já bych to celý ráda uspíšila.“
Jasný?
A nejsou to děti, co mě unavují, ale celý to rodičovství.
Na rodiče je vyvíjený hrozný tlak.
Musím je teď oblíkat do genderově neutrálních, udržitelných hadrů.
Musím jim koupit inkluzivní nediskriminující hračky.
A až do maturity je musíme kojit.
Na hodině „Máma a já“ byla jedna mamina,
co kojila svoje čtyřletý dítě.
Bylo mu 208 týdnů!
Zvládneš McKenzie do maturáku odstavit?
Mí rodiče nedělali ani hovno.
Rodiče předtím nemuseli vůbec nic.
V autě mě ani nepřipoutali.
Jezdila jsem na korbě tátova pick-upu
na zahradním křesle.
A vykláněla jsem se a bouchala do ukazatelů.
A když nás pak zastavila policie, půjčili mi svou zbraň na hraní.
Ale dneska se rodiče můžou zbláznit.
Znáte takové ty matky stíhačky?
Jdu do parku
a měla bych mít čas pro sebe.
Dát si pivko a relaxovat.
Nechám děti pobíhat. Od toho tam ten park je!
- Jo! - Přesně tak.
Koukám na ty stíhačky a částečně je chápu.
Já taková byla po prvním dítěti.
Máma se snaží dělat všechno dobře.
Až moc se snaží
a komentuje všechno, co její dítě dělá.
„Dobrá práce, Coopere! Dobře, Coopere!
Ano, Coopere, dej nožičku na žebřík.
Šikula!
Dej nožičku na žebřík, Coopere. Utíkej, Coopere,
utíkej, Coopere, utíkej, Coopere, šikula, Coopere!
Dáš si svačinku, Coopere? Svačinku?
A co sýrovou tyčinku?
A vodičku? Vodičku?
Coopere? Svačinku? Svačinku?“
Když už to Cooper nemohl vydržet, řekl jí:
„Chci svůj prostor!“
Šla bych si s ním nejradši plácnout. „Hezky jsi mámě ukázal,
kde jsou hranice!
Mně to zabralo roky na terapii a tys to dokázal už teď!“
A přestaňte dětem říkat, že mají být samy sebou. Proboha.
Přestaňte jim to podsouvat.
Ony už to ví. Ví, jak na to. Zeptejte se mých synů.
Teď beztak stojí před domem a mají na sobě jen kovbojský boty.
Ten šestiletý ke mně jednou přiběhl
nahatý a říká: „Mami, mami!
Chceš vidět překvápko?“
Pak se otočí a prdne si směrem ke mně.
Načasování bylo samozřejmě skvělý!
Ten tříletý to vidí
a udělá to samý:
„Mami, mami! Chceš vidět překvápko?“
Otočí se ke mně zády, roztáhne půlky
a řekne: „Čuchni si k mýmu zadku!
Čuchej!“
Mám pocit, že asi dobře ví, kdo jsou,
když někomu ukážou svůj zadek.
A taky mi neříkejte, že na pohlaví nezáleží.
Že gender je jen sociální výmysl.
Tohle tvrdí lidi, co nemají kluky.
Takže holky a kluci jsou stejní? Jako vážně?
Už jste někdy viděli šestiletou holku, jak čůrá v lese na ohýnek
a je z toho úplně na větvi?
A říká: „Panebože, cítíš to?
Cítíš to? To je ale smrad!“
Tyhle nechutnosti budou asi dědičný.
Děkuju moc! Díky!
Mám ohromnou radost, že můžu uvést svou nejlepší kámošku.
Dámy a pánové, přivítejte prosím Rachel Feinstein!
Děkuju!
Děkuju! Jste na mě moc hodný!
Byl to divný týden, byli u mě naši. S mámou je to těžký.
Nevím, jestli to znáte, ale moje máma nemá mantinely.
Když jsme samy, říká mi pokaždý, co nechci vědět.
Například: „Jeden rok jsem chtěla tvýho tátu opustit.“
A já na to: „Já to nechci vědět.“
A ona: „Říkám tomu rok temna.“
Ona si pojmenovává roky svýho života? Učí aerobic. O temnotě neví zhola nic.
Já se chovám stejně k cizím lidem. Vykládám jim úplně všechno.
Stojím v lékárně ve frontě, někdo se na mě usměje a já:
„Můj otec vždycky přehlížel. Vím, že mě miloval, ale…“
Toho jsem se nejvíc bála. Že nebudu mít vztah se svým dítětem.
Protože se to stává.
„Tak to povím všem!“
Budu na grilovačce a někdo řekne: „Ta je rozkošná.“
A já: „Zní to šíleně, ale nemám jí ráda. Nic necítím…
kromě lehkýho pohrdání!“
A když jsem ji ráda měla, všem jsem to říkala.
„Máme ji rádi!“ a můj brácha: „To neříkej. Většinou se to předpokládá.
Je to spíš alarmující.“ A já: „Díky za feedback.“
Je batole. Jsou jí dva roky.
Vyklízí každý pokoj.
Vyhází všechno, jako by byla na koksu,
a měla 24 hodin na to, aby vypadla, než ji dealer střelí do hlavy.
Můj manžel je hasič. Teda myslím, že je hasič.
Děkuju, ale může být i striptér v hasičským úboru.
Takhle teď žiju.
Musím chodit na společenské večírky na Staten Islandu
a on si mě odloží u stolu s krevetami.
Jsem tam jediná židovka. Všechny ostatní se jmenují Gina.
Je tam moře Gin.
Jen řady opálených koz a třpytivé kříže.
Když nám ostatní hasiči blahopřáli k dítěti,
bylo to trochu děsivý.
„Je krásná, že?
Ta malá holčička. Musíš ji opatrovat, jasný? Dokud maličká.“
To už zní skoro jako vyhrůžka.
„A víš co? Rodina je hlavní.
Pamatuj, že rodina je základ.“
A já na to: „Proč mám pocit,
že nás chcete zabít?“
Vždycky zní, jako by chtěli něco přiznat, a už to nemůžou vydržet.
Něco jako: „Dny jsou dlouhý
a roky utíkají, jasný? Musíš ji teď opatrovat.
Zabil jsem svou první ženu Diane.“ „Tos asi nechtěl říct nahlas.“
„I Diane odešla moc brzo. Viděl jsem, jak jí vyhasínají oči!
Ale dobrý! Všichni jsou v bezpečí!“
Ale to je můj typ. Každý má svůj.
To změnit nemůžete. Líbí se mi neteční muži s velkými krky.
Ty se mi líbí!
Muži, co říkají: „Sežeň ty prachy,“
když mluví o očkování.
Obvykle se jmenují Vinny a občas je tam jeden Dino.
Ale jeden z těch Vinnyů…
Jeden z Vinnyů k nám přišel a říká: „Musíš ji vzít do Disneylandu.
To je ten pravý rodinný zážitek. Vezměte ji do EPCOTu.“
A dodal: „V EPCOTu zažijete pravý Japonsko.“
„Skutečný Japonsko.“ Řekl to bez špetky ironie.
„Lidi si myslí, že musí utratit všechny peníze
a letět až do Japonska, ale tak to vůbec není.“
Mluvil o cestování jako o podvrhu
a o EPCOTu jako o realitě. Pro něj to byla realita.
Ale zeptala jsem se mámy, jaká jsem byla ve věku mé dcery.
Nikdy o mně neřekla nic pěknýho.
Vždycky říkala: „Rychle jsi jedla.“
„Tohle si pamatuješ?“
„Jedla jsi závratnou rychlostí a zaskočila ti kost od kuřete.
To si pamatuju. Hltala jsi.
Mívali jsme strach o vlastní žvanec.“
„Tak díky, mami, to mi vážně moc pomohlo."
A spousta hasimanželek… To není oficiální termín,
a dokonce mě požádaly, abych jim tak neříkala…
Já sama spíš uvítám název „Zaříkávačky hadic“.
Spousta žen, které znám, to dělá.
Postují na Instagram sáhodlouhé monology o jejich úžasném manželství.
Znáte takové?
Nechápu, proč někdo tahá muže vybírat stromeček,
když má kocovinu a je celej opuchlej.
Je zmatenej.
Neví, proč je celá jeho rodina
oblečené do sladěných flanelek.
A pak připíšou: „Vinny, ty mě každým dnem posouváš.
Každý den je krásnou a náročnou výzvou.
Díky tobě jsem začala pochybovat o tom, co jsem považovala za nemožné,
a neustále se s tebou jen učím.“
Vždyť Vinny teď kouká PornHub.
O čem tady chceš uvažovat?
Minule byl tak napitej, že byl úplně mokrej a jen to z něj kapalo.
Můj manžel mě nikdy nefotí.
Vždycky tvrdí, že nemá v mobilu místo.
Říkám mu: „O místo nejde.“
A on: „Nemám v telefonu dost místa!“
Mám jedinou fotku z naší svatby. Jak jím.
Sendvič mi padal z pusy. Vyfotil tu nejhorší, nejostudnější chvíli.
„Musíš mě fotit zrovna teď?“
A on na to: „To tě vystihuje nejlíp! Jsi strašný jedlík!“
Moc vám děkuju!
Rachel Feinstein, dámy a pánové!
Tihle komici jsou mí nejlepší kamarádi.
A tohle je můj vůbec nejoblíbenější komik.
A vy ho znáte jako Chrise DiStefano!
Super, Amy!
Ahoj!
Ahoj, jak se máte? Máte se dobře?
Je to show o rodičovství.
Připadá mi, jako by nikdo v hledišti neměl děti.
Jsme v L.A., kdo má…? Osm lidí.
Máte děti, chlape? Vypadáte, jako byste měl covid.
Sedíte a sotva dýcháte.
Vím, že máte děti. Vypadáte, jako byste měl umřít.
A ano.
Mám děti. Dvě holčičky. Portorikánky.
Jsme diverzní. Já jsem velký běloch.
Takže tenhle velký běloch má dvě malé Hispánky
a ty nemluví anglicky.
Moje děti, hlavně ta starší…
mluví jen španělsky. Máma se snaží sledovat
Encanto, aby s nimi mohla vůbec mluvit.
A to je fajn! Chtěl bych, aby se učily jazyky,
ale Papi mluví jen anglicky.
Ale když máte děti,
nemáte moc času ani energie
nad věcmi přemýšlet.
Musel jsem odjet do Portlandu.
Chápete? To město je…
Miluju tuhle zem, krvácím v červené, modré, bílé,
ale kurva Portland?
Ti lidi tam jsou prostě na mě moc.
Jsou neuvěřitelně pasivně agresivní a uvědomělí,
shlíží na vás a jen vás soudí.
Byl jsem tam před dvěma týdny.
Zašel jsem do kavárny
a nevěděl jsem, že se tam ještě pořád nosí roušky.
Takže jsme v Americe
a baristka mi pořád ukazuje tohle,
pořád jen tohle.
Pořád gestikulovala a já nepochopil, co chce.
Pořád mává rukama.
„Promiňte, ale znakovou řeč neovládám,
vím, že jsem jen bílej sráč. Pardon.
Ale nejsem proti. Co mám teda dělat?“
Nemluvila a pořád jen gestikulovala.
Tak se ptám: „Co mám teda udělat, slečno? Musíte mi to říct!“
A ona říká: „Musíte si nasadit roušku!“
Aha, tak to měla říct!
Tak jsem si slušně nasadil roušku
a říkám jí: „Omlouvám se, jsem z New Yorku a…
tam už roušky nenosíme.“
A ona na to: „My tady v Portlandu bereme covid velmi vážně.“
Říkám jí: „Vypadáte jako zábavný člověk.
Úplný smíšek.“
Tak jsem si začal objednávat.
A ptám se: „Mohl bych dostat malou ledovou černou kávu?“
A ona na to: „Prosím?“
„Nerozumíte mi skrz roušku?
Můžu dostat malou ledovou černou kávu?“
A ona na to: „Myslíte malou ledovou kávu bez mléka?
A já: „A není to to samé jako malá ledová černá káva?“
A ona: „Po tom všem, čím si tady Afroameričané
za poslední dva roky prošli,
si myslím, že byste si kávu mohl objednávat s větším respektem.“
V tu chvíli bych se raději dostal do rukou ISIS,
než abych s touhle slečnou musel ještě mluvit.
Strhl jsem si roušku
a vyběhl z té kavárny. Šel jsem o dvě ulice dál
do jiné kavárny, vešel dovnitř
a řekl: „Můžu dostat malou ledovou kávu bez mléka, protože jsem zasranej posera?“
Ale nevím. Je to, jak to je.
Lidi prostě…
Lidi prostě blbnou a jsou divný.
Poslední dobou je to divný.
Musel jsem uspat svýho psa.
Prožil si krásný život. Bylo mu 18.
Osmnáct let. Malej Larry. Jmenoval se Larry.
Bylo mu 18, ale byl to jeden z těch psů, co posledních 16 let umíral.
Když jsem přijel za mámou,
pokaždé mu dělali biopsii na jinou část těla.
Neviděl na oko, měl přetočenou hlavu,
pořád krvácel.
Vypadal, jako by bojoval v občanské válce.
Někdo musel toho psa uspat.
Bylo jasné, že chce umřít.
Šel jsem za mámou a zkusil říct: „Mami, musíme ho dát uspat.“
„Ne, Ježíš si ho ještě nezavolal.“
„Ne, on povolal mě, abych ti řekl,
že ten pes chce opravdu umřít.“
Přišel jsem tam s hrstkou čokolád
a hulákal: „Kdo chce umřít na čokoládu, Larry?
Papej, vysvobodí tě.“
A jednoho dne jsem tam jel na návštěvu a pes umíral.
Larry ležel bezvládně na podlaze.
A já rozhodl, že ho vezmeme k veterináři
a prostě ho vysvobodíme. Máma souhlasila.
Byla už půlnoc a já umíral hlady.
Jeli jsme k doktorovi a koutkem oka jsem zahlédl Wendy's.
Říkám: „Mami, zajdem si rychle do Wendy's.
Koupím ti, co chceš.“ A ona: „Ne, jedem na veterinu!“
„Fajn! Tak já si tady klidně umřu hlady!“ Jak umíněnej puberťák.
Je mi 37.
Jedeme na tu veterinu a doktorka byla zlatá.
Nejmilejší ženská na světě.
Řekla nám: „Udělali jsme Larrymu testy
a vidíme, že je na sklonku života.
Tak mu do packy zavedeme jehlu
a lék zabere do půl minuty.
Bude to 30 sekund a pak se mu srdíčko zastaví,
ale půjde do nebe za ostatními psy
a Cruellou. Nebude tam sám,
bude mu už dobře,
nic ho nebude bolet a tak je to správné.“
A já si říkám: „Tak jo, fajn. Bude to jen půl minuty.
Vyřídíme papíry a bude to dobrý.
Je půl jedné, Wendy's zavírá ve dvě.“
A přísahám, že se to fakt stalo.
Ten lék začíná zabírat, přesně jak říkala.
Jehlička v pacce, lék se dostane do oběhu a zastaví mu srdíčko.
Za 30 sekund.
A oba jsme smutní, já i máma.
Tak ji utěšuju. Utěšuju mámu, zatímco pláče.
Říkám: „To bude dobrý,“ Ještě 15 sekund.
„Už to skoro bude.“
Začal jsem nahlas počítat. „Pět, čtyři,
tři, dva, jedna! A slavíme!“
A Larry byl pořád naživu.
Stále byl mezi námi. Říkám si, že se to asi může stát,
ale čas utíká a vypadá to,
že Larry má čím dál víc energie, vrací se mu barva,
kterou nikdy neměl, šedá srst
dostává oranžový nádech a zase se staví na nohy.
Tak si říkám: „Larry vypadá zatraceně dobře, co se děje?“
Uplyne pět minut a ptám se sestry, jestli to není divný.
A ona na to: „To rozhodně je.“ Aha, dobrý.
Vyjde ven a vrátí se za několik minut.
„Omlouvám se.
Ale najali jsme nového technika
a on vašemu psovi omylem dal elektrolyty,
protože pes vedle vašeho byl dehydrovaný.
Omylem jsme prohodili léky.“
A dodala: „Ale nebojte, hned mu dáme tu správnou.
A do pár vteřin bude mrtvý.“
A přísahám Bohu, že jakmile mu ji změnila,
okamžitě zemřel.
Jako by tam někdo stál s ostřelovací puškou
a trefil ho do hlavy. Překlopil se, oči mu zhasly,
duše odešla do nebe a já si v 1:59 pochutnával na sendviči se slaninou.
A bylo to skvělý! Děkuju všem!
Jste nejlepší! Jste tak úžasné publikum.
Všichni vás v zákulisí chválí. Jste úžasní.
Chceme to udělat oficiální.
Tenhle komik je velmi vtipný a mám ho nesmírně ráda.
Dámy a pánové, přivítejte Lil Rel Howeryho!
Čau, jak je?
Netflix je zasranej vtip!
Jsem džínovej. Něco vám povím.
Dávám najevo, kolik mi je. Jsem čtyřicátník a to čtyřicátníci dělají.
Oblíkají si kombinace, co k sobě nesedí.
Mám džíny a kovbojskej klobouk.
Vypadám jak fotr.
Jsem moderní táta! Víte, jak to je.
Mám děti ve věku 13, 12 a 5 let.
Já vím. Do prdele!
Víte, co je sranda? Když jsem byl mladší, snažil jsem dělat věci správně.
Teď už je mi to u prdele.
Jednou jsme byli ve skákacím hradu
a malej se tam vyčůral a já: „Sakra, jdeme!“
Chápete?
Ani jsem ho nepřebalil, prostě jsme odešli.
Celou dobu to z něj teklo.
„Rychle, jdeme!“
Sakra!
Mít další dítě je hrozný.
Nosit zase autosedačku.
Lidi to zlehčují. Nikdo neví, jak těžký je
nosit člověka na jedný ruce. Taková kravina!
Je mi to fuk, hlavně když jsou připoutaný.
Klidně ho ponesu hlavou dolů. Nasrat.
Nezavřou mě. Je připoutanej!
Dokud nevypadne, je to dobrý!
Mý dceři je 13 a je v pubertě.
Dostala menstruaci.
A stalo se to, když byla u mě.
„Proč zrovna u mě, sakra!“
Jsem rozvedený a zrovna jsem měl děti u sebe,
tak jsem si říkal: „Proč já?
Na to nejsem připravenej.“
Snažil jsem se, ale nevěděl jsem, co koupit.
Měli tam toho tolik. Netušil jsem, co vybrat.
Prodavačka se divila: „Vedete domov? Na co máte ty různý velikosti?
Co se děje, pane?“
Já to kurva nevím.
„Dejte mi nějaký, co nejvíc absorbují.“
To si my hlupáci myslíme, že jo? „Sehnat nějaký, co nejvíc absorbují.“
Tak jsem jí to donesl domů a ona mi říká: „Tati,
to je pro babičku. Proč mi to…
cos mi to koupil? Je mi 13.“
„Ty nechceš ty, co nejvíc absorbují?“
Syn tam byl se mnou a byl taky zmatenej. Koukal na to, všechny vytahal z krabice
a hrál si s tím, tak jsem řekl, ať to položí.
Nejsou to světelný meče.
A pak mi řekl: „Tati, víš co? Já bych chtěl ty pro babičku.“
A tak jsem přemýšlel. Takhle uvažují malí kluci.
Holky nechtějí, aby se o jejich menstruaci vědělo. Chtějí to utajit.
Ale kluci ne. Kdyby kluci menstruovali,
museli by to vědět všichni kolem.
„Mám menstruaci, tak co otravuješ?
Vezmi mě domů, nemůžu jít do školy, protože mám menstruaci!
Jsem unavenej, hladovej, ospalej a nesoustředím se!“
Díky 13letý dceři se toho o ženách hodně dozvím.
Například při koupi podprsenek. Nevěděl jsem, že důležitá je šířka zad.
Chlapi, myslíte, že je to o prsíčkách, ale to teda ne!
To číslo je velikost jejich zad.
Jestli má déčka, tak to není o prsou, ale má široký záda. Jen pro info.
Kdybyste to nevěděli.
Bylo to divný. Zapomněl jsem, že dělám stand-up.
A přemýšlím o vážných věcech. „Sakra, musím vymyslet ten Legoland.“
Mám tu 13letou, 12letýho a 5letou. Pětiletý dítě nemůže nikam.
To znamená, že já taky ne.
Ty starší se půjdou bavit,
budou si to užívat a já budu hlídat blbečka.
Je to moje dítě, ale…
Pojedu tak maximálně na řetízkáči
nebo na pomalejch autíčkách.
Všichni vřeští, že chtějí na horskou dráhu!
„Držte huby! Sakra už!“
Jo, tak to chodí.
Můj 12letej kluk je můj nejlepší kámoš. Je mi dost podobnej.
A to se mi líbí. Jsem rád, že je jako já.
Nebýt to můj syn, byli bychom kámoši.
Být stejně staří, byla by to divočina.
A proto nikdy nevím, jak mu pomoct. Prochází teď…
Asi to záleží, ale 12letí kluci
procházejí takovým smradlavým obdobím.
Neumí si pořádně umýt zadek.
Volala mi jeho máma a říká: „Musíš s ním promluvit,
nic ho nezajímá, chodí pořád v jednom oblečení.“
Je těžký probírat s nejlepším kámošem hygienu.
„Brácho, musíme si promluvit.“
Trochu se to snažíte uhrát.
„To je zábava, co?
Máma říkala, že máš zapařený koule.
Mohl by sis je občas umýt, ať se o tom už nemusíme bavit?
Koupil jsem ti nový ponožky, tak je střídej.“
Tak to bylo všechno!
Díky moc! Jsem Lil Rel Howery.
Prosím potlesk pro Lil Rela!
Jste úžasný publikum.
Na dobrou noc chci poděkovat našim rodinám,
které z nás udělaly to, co jsme, a poskytly materiál pro dnešek.
Prosím, potlesk pro Chrise DiStefana!
To jsi ty!
- Takovej milej kluk. - Jo.
Co se stalo? Taky potlesk pro Rona Funchese!
Christinu P!
Jaye McBride!
Jsi rozkošná, Jaye!
Rachel Feinstein!
A ještě jednou pro Lil Rel Howeryho!
Jsme rozkošný!
Ještě jednou všem děkuju! Děkuju a dobrou noc!
Není zvláštní, jak se známe celý roky?
Nevíme vůbec nic.
Vůbec o sobě nic nevíme.
Mluvíme o tom, kde jsme vyrůstali, ale neposloucháme.
Tolik jsem se toho dozvěděla, když s nima mluvím.
„Chodil jsi na filmovou školu?“ Nic jsem nevěděla.
Syn napsal skeč a byl fakt vtipnej
a zároveň mi hned řekl:
„Tati, chci, abys v tom skeči mluvil tím pištivým hlasem jako ve filmech.
Ne jako obvykle.“ „Jak to sakra myslíš?“
Jo.
Lehký jako facka!
Překlad titulků: Jana Markova