Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
קבלו בבקשה את המארחת שלכם, איימי שומר.
תודה, ואו!
תודה רבה!
זה מגיע לי, באמת. לגמרי.
בבקשה, שבו. בבקשה!
תודה.
אם עוד לא נדבקנו בקורונה, זה קרה עכשיו.
איזה יופי.
עוד לא נדבקתי בקורונה.
מי עוד? ימחא כפיים מי שעוד לא נדבק בקורונה.
אהבתי איך שכולם זחוחים… כן!
והאחרים מסתכלים עליכם וחושבים, "תזדיינו".
אבל לא, סליחה, עוד לא נדבקנו. סליחה.
כנראה אלוהים בוחר על מי להגן.
לא. בסוף נידבק. נידבק הערב.
אז, אה…
אני לא יודעת אם אתם יודעים, אבל נולד לי תינוק.
תודה.
תודה. לא רע בשביל שנה, נכון? לא רע?
חלפו שלוש… חלפו שלוש שנים.
עוד לא הכנתי יומן תינוק לבן שלי.
אימא שלי לוחצת עליי להכין יומן תינוק. אני לא מסוגלת.
היא הכינה יומני תינוק רציניים של כולנו.
אבל אם חושבים על יומן תינוק, זה בעצם
הרבה שיניים, שיער וטביעות אצבעות.
זה בעצם יומן של רוצח סדרתי.
היא כתבה לגבי הישג אחד שראיתי לאחרונה.
לא האמנתי שהיא חשבה שזה טוב.
"בגיל 24 חודשים, איימי יכולה לצפות בטלוויזיה עד שלוש שעות."
זה הישג שהיא התגאתה בו.
הבן שלי עומד בהישג הזה מדי יום, אז אל תדאגו לגבי זה.
אנשים שואלים, "כמה זמן מסך?" אני עונה, "כל זמן המסך. תמיד".
אימא שלי מכינה לי אלבומים של גזרי עיתון, ומי ששומע על זה אומר,
"אוי". אבל היא מדביקה שם הכול.
דברים שניסיתי להימנע מהם.
משהו מאיזה צהובון, "איימי שומר: בהיריון או סתם שמנה?"
באלבום.
שאלתי, "חשבת שאני צריכה לזכור את זה?"
לבן שלנו קוראים ג'ין.
הוא חמודי קטן.
קראנו לו ג'ין על שם אמו של בעלי,
ג'ין, ככה קראו לה.
היא נפטרה, וזה ממש עצוב…
אבל זה שאין חמות?
סליחה!
ברור שעשיתי משהו נכון בחיים קודמים, סליחה!
השם הפרטי שלו הוא ג'ין,
וקראנו לו אטל כשם אמצעי,
על שם דייב אטל, הקומיקאי המדהים.
כן. הוא חבר ותיק של המשפחה שלי.
ושם המשפחה של בעלי הוא פישר.
ולכן לעולם לא אקח את שם המשפחה שלו,
כי אני לא רוצה להיות איימי פישר.
ומי שבגילי יודע שהיא הייתה לוליטה מלונג איילנד
שניסתה לרצוח את אשתו של החבר שלה. בכל אופן!
בכל אופן, נתנו שם לבן שלנו,
ואז, כחודש אחרי שילדתי,
בכלל לא זמן רגיש,
הבנתי שקראנו לבן שלנו
ג'ין אטל. איבר מין.
פיסורה גניטלית…
עוד מישהו פה פישל ברמה הזו? כנראה לא.
כנראה לא.
אז מיד שינינו את השם האמצעי שלו.
אני מקווה שזה טוב יותר. שינינו אותו ל"דינגלברי"… זה טוב?
זה יעבוד טוב בבי"ס?
הבן שלי ראה לראשונה את הקעקוע שלי בגב התחתון.
זו שיחה כיפית, נכון?
הוא שאל, "מה זה?" אז הסברתי לו,
"אימא שלך זבל".
אוקיי.
אני ממש מנסה. מנסים ממש להיות הורים טובים, וזה פשוט…
לא משתפרים כהורים.
פשוט מתרגלים לפשל.
נכון? זה מה שזה.
פשוט מתרגלים לזה.
הראיתי לו סרטי דיסני, זה היה ממש כיף.
אבל כולם בעייתיים.
אם יש לכם ילדים ואתם צופים בסרטי דיסני איתם,
לפני כל סרט עכשיו כתוב,
כתוב,
"תקשיבו, פישלנו, טוב?"
כתוב, "פישלנו אז,
וגם עכשיו, ואנחנו מצטערים,
ופשוט נשאיר את זה פה,
אבל זה דפוק". וזה נכון.
וחשבתי, "על מה אתם מדברים? זה 'פיטר פן'".
אז צפינו ב"פיטר פן".
כל הילידים, הם צועקים… נורא.
ממש דפוק. חשבתי, "זה לא טוב. מה עוד?"
כל הנשים בסרטים האלה…
ב"פיטר פן" יש רק בתולות ים.
זוכרים את בתולות הים? הן בלי חזייה, אבל עם שיער ארוך.
כולן מדברות בלחישה.
כן. "אה, פיטר.
אנחנו מתגעגעות אליך, פיטר.
אנחנו כל כך רטובות. אנחנו בתולות ים!"
"טוב, לא תוכל לצפות בזה!"
אל תנסו בכלל את "ספר הג'ונגל", טוב?
חשבתי, נקפוץ קדימה ונראה סרטים חדשים,
שמעתי ש"פלונטר" חמוד, אז צפינו ב"פלונטר".
וזה על רפונזל, עם השיער הבלונדיני הארוך.
אזהרת ספוילר: בסרט הזה, אם גוזרים את השיער של רפונזל,
קורה משהו נוראי.
הוא הופך לחום!
וזה קורה!
גוזרים לה את השיער, ואז יש לה שיער חום קצר!
היא דוחה!
אבל למרות שהיא נראית נורא,
הנסיך עדיין מוצא דרך לאהוב אותה.
נכון שזה מרגש?
עם זה אני רוצה שהבן שלי יגדל.
יש לי עכשיו הרגל רע כשאני קוראת לו ספרים,
ואני קוראת לו, כי אני גיבורה.
בכל פעם שיש אישה בלונדינית אפילו קצת מושכת בספר כלשהו,
אני שואלת, "למי היא דומה?"
כמו בזהבה ושלושת הדובים, אני שואלת, "זהבה, למי…?
היא מזכירה לך מישהי?"
הוא אומר, "אימא!" ואני עונה, "אוי, תודה!"
ואז הוא רואה דוב ואומר, "אימא!"
אני אומרת, "רק כששואלים אותך, טוב?"
טוב, אתם קהל מעולה,
יהיה לנו ערב ממש כיפי יחד.
תהיה הופעה מעולה עם כמה מהחברים הכי טובים שלי והקומיקאים האהובים עליי,
וכולנו באנו לפרוק לגבי המשפחות שלנו,
אז אנחנו שמחים שבאתם לעשות את זה איתנו.
כדי להתחיל, גבירותיי ורבותיי, קבלו את רון פאנצ'ס!
היי!
תודה.
איזו הופעה כיפית, נדבר על המשפחות שלנו? אני מת על משפחות.
הולך לי ממש טוב. חיי המשפחה שלי טובים.
חגגתי שנה של נישואים לאשתי, וזה נפלא.
כן.
אלה נישואים שניים, אז לדעתי הפעם זה יצליח.
אני ממליץ, אם אתם בנישואים הראשונים,
פשוט תסיימו עם זה.
אפילו עוד לא סיימתם לצמוח.
אחרי הנישואים הראשונים שלי קצת חששתי שאהיה סחורה סוג ב'
ונשים לא ירצו אותי, אבל זה ההפך.
ידעתי יותר לגבי עצמי, מה אני אוהב, מה אני לא אוהב.
אני יודע עד כמה הנישואים שלי טובים עכשיו
כי אני יכול להשוות אותם לחרא של הנישואים הראשונים.
ואני לא מהקומיקאים שמלכלכים על האקסית,
פשוט התחתנו צעירים מדי.
לא סמכנו אחד על השני, לא כיבדנו אחד את השני.
היא ניסתה… הייתי קצת יותר שמן אז,
והיא ניסתה להלביש אותי בבגדים
עם כלבים ענקיים כל הזמן.
או פשוט הדפסים פרחוניים ומכנסי חאקי קצרים.
מנסה לגרום לי להיראות כמו גבריאל איגלסיאס שחור.
מקפידה שאהיה בלתי ניתן לזיון.
אבל אשתי עכשיו, היא רוצה שאהיה חמוד!
לפני שאני יוצא מהבית היא בודקת את השיער שלי.
היא מוודאת שאני מתוקתק.
היא רוצה שנשים ירצו לזיין אותי!
אלה נישואים טובים!
תודה!
לא ידעתי שנישואים יכולים להיות כיפיים ככה.
חשבתי שזה ריב מתמשך, מאבק מתמשך.
לא ידעתי שבנישואים אפשר פשוט לבלות,
לצחוק יחד,
לצפות בסיינפלד כל היום,
עד שמוצצים לך את הזין.
כשמסכמים נישואים עם המשפט הזה, אלוהים.
זה יפהפה.
בעיקר אם מבינים כמה פעמים צפיתי בסיינפלד כל היום…
בלי שימצצו לי את הזין.
אבל זה נגמר.
עכשיו אני מתרגש מיד עם שיר הפתיחה.
מיד כשאני שומע את זה,
אני חושב, "כדאי שאביא לה גומייה לשיער!"
הרבה מכן הזדהיתן עם הקטע על הגומייה.
צריך להתחשב.
אשתי מתחשבת מאוד, ככה התאהבנו.
לפני שנפגשנו, כבר הייתי נשוי, כבר היה לי בן.
ואמרתי, "בזה אתמקד".
אבל היא נכנסה לחיי ופשוט הייתה אדם נחמד.
היא כל הזמן שאלה את אותו דבר שוב ושוב,
עד שנכנסה לתוך הלב שלי.
ואומר לכם מה שאלה אותי
למקרה שתצטרכו לתפוס גבר.
אשתי כל הזמן שאלה אותי…
אם אני שותה מספיק מים.
ועניתי, "שנינו יודעים שהתשובה היא לא".
לדעתי השאלה האמיתית פה היא, "למה בכלל אכפת לך?"
אבל זה בגלל שהיה לה אכפת ממני!
היה לה אכפת מהבריאות שלי.
וזה דחה אותי, לא אהבתי את זה בהתחלה.
התרגלתי לכלבות מוצצות הדם מלוס אנג'לס.
אבל היא פשוט המשיכה.
הייתי בא לאסוף אותה לדייט,
הייתי מגיע לבית, מצלצל בדלת,
היא הייתה פותחת, ויודעים עם מה חיכתה לי?
בקבוק מים!
אם היה לי מספיק מזל לחזור איתה הביתה ללילה,
הייתי מתעורר בבוקר, מסתובב, והיא כבר לא הייתה שם,
אבל יודעים מה שכב במקומה?
בקבוק מים!
יום אחד זה פשוט תפס אותי,
ואמרתי, "אוי…
לאף אחת מעולם לא היה אכפת אם אני שותה מספיק!"
אחרי הנישואים הראשונים שלי, לא שתיתי מים במשך חמש שנים.
אף אחד לא אמר מילה.
והסתובבתי עם צהבת, זה היה נורא.
אחד מהדברים שאני הכי אוהב אצל אשתי זה שנכנסה לעניין מיד, הייתה אם חורגת מעולה.
שוב, אני אב יחידני רוב החיים,
יש לי בן שאובחן עם אוטיזם כשהיה בן שנתיים.
עברנו הרבה טיפולים,
התקפים, בעיות שונות, ואני גאה מאוד שהוא עכשיו
בוגר תיכון בן 19.
עובד במכולת.
אני עבדתי במכולת בגיל 19,
קצת לפני שהוא נולד.
אז אמרתי, "כל עוד לא תכניס מישהי להריון בחצי השנה הקרובה,
אתה משחק אותה!"
יש לו משמעת מעולה, ואני לא יודע מאיפה.
כי מעולם לא לימדתי אותו משמעת.
לא ידעתי איך,
בעיקר אצל מתבגר עם אוטיזם.
לא ידעתי מה לעשות, לא ידעתי מה קשור לגיל ההתבגרות,
לא ידעתי מה קשור לאוטיזם.
לא ידעתי מה מהם
גרם לו להוריד שישים פרקים של "דה פרייס איז רייט".
אבל אני יודע שזה לא נורמלי.
זו תוכנית מעולה, אבל זו אותה תוכנית כל יום!
שאלתי, "היית חייב למלא את כל הממיר עם 'דה פרייס איז רייט'?"
הוא ענה, "אני רק מנסה לעקוב אחרי סטטיסטיקה עונתית".
אז אמרתי, "אוקיי, זה האוטיזם".
תמשיך.
אני אוהב לראות אותו הופך לבוגר, עם דברים שהוא אוהב ולא אוהב.
אחד מהדברים האהובים עליי זה לחלוק איתו חשבון ספוטיפיי.
ובסוף השנה אני מקבל סיכום ואוהב את זה.
כי אני מגלה מה נער אוטיסטי חושב
שהוא השיר הכי לוהט של השנה.
מסתבר שהשיר האהוב על הבן שלי בכל השנה שעברה…
ואני נשבע שזה אמיתי…
פשוט אפקט קולי…
של דבורים…
מזמזמות באחו.
לא!
זה חמוד כשלא צריך לחיות עם זה.
אבל נסו לחזור הביתה לזה כל יום.
אי אפשר לעשות דברים נורמליים.
אי אפשר לומר, "היי! אתה מוכן להחליש את…
יום הקיץ הנפלא הזה?"
הוא אומר, "אבא, אתה לא מבין את המוזיקה שמדברת אל הדור שלי!
תפתח את הראש. יש הרבה באזז על זה".
תודה לכם על הזמן שלכם, אני רון פאנצ'ס.
היי, איימי! -היי, רון!
כל הכבוד! ביי!
נכון שרון פאנצ'ס מצחיק?
אתם קהל כל כך טוב.
טוב, תמשיכו עם האנרגיה הזו. גבירותיי ורבותיי,
קבלו בבקשה את מיס ג'יי מקברייד!
כן! תודה רבה.
איזה כיף זה לצאת בלי מסכה.
נכון? כן.
היה גבר שסירב לשכב איתי אם לא אחבוש מסכה.
וזה היה הרבה לפני הקורונה.
זו אפילו לא הייתה מסכה רפואית, זו הייתה מסכת ספיידרמן.
הוא אמר, "תפסתי אותך, טווה קורים!" וזה…
מסתדרים עם מה שיש, נכון?
קשה לי בדייטים. ברור שאני טרנס, נכון?
כבר הבנתם, יא חבורת…?
תראו אתכם, חבורת בלשי אל-איי.
אתם חושבים, "בטח שידעתי, אני מקנזס, לא מאדים, אני רואה".
מה שמוזר הוא שלא הייתי טרנס לפני שקיבלתי את החיסון.
פאקינג ג'ונסון אנד ג'ונסון. נשבעת באלוהים.
זריקה אחת, בתחת שלי.
לא, עשיתי את המעבר לפני 15 שנים,
וזה, אוי, תודה, אבל…
לא, אל תמחאו כפיים. עשיתי את זה רק כדי להתחרות באולימפיאדה.
אני לא גיבורה.
אבל בחיי. וידעתי בגיל ממש מוקדם,
כשהייתי בת חמש, לקחנו את הכלב לסירוס,
וצעקתי מאחור, "אחרי זה תורי!"
חונכתי גם כאירית קתולית, וזה היה קשה.
נכון? תקלטו עד כמה אני אירית קתולית.
לסבתא שלי היו עשרה ילדים.
כן, עשרה.
זו אירית קתולית טובה, נכון?
והיו לה שתי הפלות,
אז היא הייתה בהיריון 12 פעמים ב-16 שנים.
כן, נכון?
לא הייתה לה וסת, הכול היה אותו מחזור.
כן, סבתא שלי הייתה מאלה של פעם. כן.
היא כאילו…
היא גם אמרה לי פעם שהיא לא מאמינה בגייז.
זה מה שאמרה, "אני לא מאמינה בגייז".
וזה מוזר כי היא האמינה במלאכים, לפריקונים והססקוואץ'.
יש לי דוד כומר.
הוא אמר לי פעם, "אני לא רוצה לראות מופע קומדיה שלך
כי אני לא רוצה להקשיב לך מדברת על סקס עם גבר".
אז אני רק שולחת לו תמונות.
הוא לא הגיב ככה.
אנשים תמיד אומרים, "אם החינוך שלך היה יותר דתי,
היית יוצאת נורמלית".
אני אומרת, "מותק, הייתי נער מזבח.
ואהבתי את זה!"
לא, הכומר לא נגע בי או התחיל איתי או התעלל בי.
וניסיתי הכול.
אמרתי, "אבי, בתא הווידוי הזה חם מדי ללבוש מכנסיים!"
אבא שלי חשב שלהיות נער מזבח יהפוך אותי לגבר,
אבל מסתבר שלשבת בשמלה ולשתות יין כל היום לא עבד!
כן, אבא שלי לא אהב את כל העניין הזה.
זכור לי שהייתי קטנה ואמרתי, "אבא, איך קוראים לילד שרוצה להיות ילדה?"
הוא ענה, "לא יודע, אבל הוא בהחלט לא יקבל גלידה!"
נורא, נכון? אל תדאגו הוא מת בסוף.
חלקכם אוהבים הומור שחור או שונאים את אבא שלכם.
אבא שלי מת סביב חג המולד, וזה היה קשה.
לא ידעתי איזו מתנה לבקש כי כבר קיבלתי מה שרציתי!
אז אני בטיפול פסיכולוגי.
טוב, תודה, נראה לי.
לא, אני בטיפול.
דיברתי הרבה על אימא שלי בטיפול.
אימא שלי נפטרה ו…
כן, "אימא מתה, אבא מת.
מה עוד, טרנסית יתומה קטנה?"
אנחנו מדברים על אימא שלי הרבה. היא הייתה מעולה.
המטפל שלי אומר שאני צריכה לדבר עם אימא שלי כל יום,
וזה קצת… משוגע,
אז אני רק מדברת עם בובת הראווה שבעליית הגג שהלבשתי עם הבגדים שלה.
אבל היא הייתה מעולה.
היא הייתה כמו מרתה סטוארט.
עבריינית מורשעת שיודעת לבשל.
וכשסיפרתי לה לראשונה שאני טרנס, לקח לה קצת זמן.
היא אמרה שהיא צריכה להתפלל לאלוהים אחרי שסיפרתי לה.
וזה הגיוני, כי אם את אישה לבנה בגיל המעבר
ומשהו לא מוצא חן בעינייך, את מדברת עם המנהל.
דרכתי על יבלות, אל-איי?
אני עדיין מנסה לרצות את אימא שלי.
אחרי שמתה,
חשבתי לעשות משהו נחמד.
אז החלטתי לפזר אותה במקום המועדף עליה:
העיר שבה גדלתי, וסטפורט, ניו יורק.
זה בהרי אדירונדק, על אגם שמפליין.
אל תמחאו כפיים, אתם לא משם.
אבל יפה שם. אז נסעתי שש שעות והתחלתי לפזר.
מישהו רץ החוצה ואמר,
"תפסיקי, אסור לעשות את זה!"
ושאלתי, "למה לא?"
הוא ענה, "קודם צריך לשרוף את הגופה".
אז החזרתי אותה לשקית הזבל.
עכשיו היא במקום השני המועדף עליה.
מאחורי מסעדת ארבי'ז.
בגלל זה איחרתי הערב, ו…
יש לי שלושה אחים.
מוזר עם שלושה אחים, ההורים שלנו היו קמצנים,
אז כשמילאו אמבטיה, עשו את זה פעם אחת.
והיינו צריכים לחלוק, אחד אחרי השני.
זה נוראי.
לאחרון זה נראה כמו נהר ההדסון בשעת השפל.
ואני שם, מסתכלת למטה יום אחד,
וחשבתי, "זה מגעיל.
אני בת 32…"
אח אחד התכחש לי כשגילה שאני טרנס,
אבל זה בסדר, אני מנסה להיות בוגרת.
כששמעתי שלו ולאשתו נולד ילד, שלחתי כרטיס ברכה יפה.
כתבתי, "מזל טוב, זה בן!
…בינתיים!"
תודה רבה לכם.
ג'יי מקברייד, תרימו לה!
כן!
אני לא יודעת אם שמעתם על טקס פרסי האוסקר,
אבל אני בדיוק… כן, הייתי בין המנחים השנה.
כן. ו…
כולנו ראינו את המקרה העצוב שקרה.
ג'סיקה צ'סטיין ניצחה.
לא, זה היה ממש עצוב, העניין עם ויל סמית כשהיכה את כריס רוק.
זה היה ממש מבאס, מזעזע,
אבל אתם יודעים, כנראה
שהוא הסתבך בקטטה קטנה אחת ואימא שלו חששה,
לא יודעת.
צנזרו אותי שם.
היו כמה דברים שלא הרשו לי לומר.
אז נראה לי שאומר לכם עכשיו.
כן, אתם נראים כמו אנשים רעים. אוקיי.
לא יודעת למה סירבו.
אז בעלי ירד לי,
או כמו שהוא קורא לזה, "משחק התמנון".
אז…
הוא ב"סמטת הסיוטים" שלי…
ב"בית גוצ'י" שלי.
ואני אומרת, "קדימה, קדימה".
הוא "טיק, טיק… בום!" מלקק עם "כוחו של הכלב",
אמרתי, "צא מ'בלפסט'", וככה הבן שלנו נולד.
מה דעתכם?
טוב, נמשיך הלאה. גבירותיי ורבותיי,
קבלו בבקשה את כריסטינה פי!
שלום!
שלום לוס אנג'לס.
ואו, עברתי לטקסס. גרתי בשכונת אנג'לינו 44 שנים,
סליחה. אני מרגישה אשמה להיות פה.
אני מרגישה כמו אב גרוש…
שחזר לבקר את הילד.
"אני אוהב את אימא שלך, אבל הייתי חייב לעזוב, אוקיי?"
אתם לא מבינים,
הם חבשו מסכות N-95 כשהיו לבד באוטו, וחרא כזה,
זה היה ממש פאקינג…
אבל כן, אז…
אני עכשיו אימא שנמצאת עמוק בגיל המעבר.
כן, תודה.
והכול גורם לי להשמין. הכול.
ואני גרה בטקסס, אז הדבר היחיד שאני יכולה לאכול בלי קלוריות
זה קלונאזפאם.
ואני אוהבת את זה, אני טובלת את זה ברוטב ברביקיו.
ואני אוהבת את הדרום, הם נחמדים מאוד, מגניבים מאוד,
אבל הכול זוחל כמו צב.
אין להם שום תחושת דחיפות.
ואז הבנתי, "לאן אני ממהרת?
אין שום דבר לעשות".
מה, אני ממהרת לצ'יק-פילה לפני שייסגר ביום ראשון?
אתם יודעים למה הם סוגרים בראשון, נכון?
כי…
אז הם טוחנים את כל הגייז ומכינים…
את הבלילה ללחמניות. הן ממש טעימות!
והם לוקחים זרע של הומואים וזה הרוטב הכתום…
טעים מאוד.
הנוצרים בצד הזה, הם לא…
טוב.
אני נשואה 17 שנים,
תודה.
והוא עדיין משתין עליי במקלחת, אז זה… מגניב.
והוא עושה משהו ממש קריפי ויוצר קשר עין איתי
כשהוא עושה את זה.
ומעמיד פנים שהוא לא יודע מה קורה.
הוא בוהה בי ואומר, "מריחה את זה?
מריחה את זה? ריח רע.
מריחה את זה?"
"לא, בגלל הקורונה."
ברכות קורונה.
יש לי ילדים בני שלוש ושש,
ובעל,
אז אני רואה יותר בולבולים מאשר פרק ב"אופוריה" בכל יום נתון.
נכון ש"אופוריה" מעולה?
זו ממש תוכנית לאימהות בגיל המעבר. אני יודעת.
"אופוריה" זה "קוברה קאי" עם ציצים. זה מעולה.
אז אנשים תמיד אומרים לי, "את יודעת, כריסטינה,
הילדים גדלים מהר".
ואני עונה, "באמת?
במה אתם מאכילים את שלכם? כי אני רוצה לזרז את החרא הזה".
אוקיי?
ואני לא מתבאסת מהילדים,
אלא מעולם ההורות.
כי יש יותר מדי דרישות מהורים.
עכשיו אני צריכה להלביש את הילדים שלי בביגוד כותנה אורגנית וניטרלי-מגדרית.
אני צריכה למצוא צעצועים ניטרליים ומכילים.
וצריך להניק אותם עד הקולג', ידעתם?
כן. הייתה אישה בכיתת ההורות שלי
שהניקה את בן הארבע שלה.
סליחה, בן 208 השבועות שלה, כן?
האם מקנזי ייגמל בזמן לנשף הסיום בתיכון?
ההורים שלי לא עשו כלום.
נכון? הורים בעבר לא היו צריכים לעשות כלום.
ההורים שלי אפילו לא חגרו לי חגורת בטיחות באוטו.
נסעתי מאחור בטנדר של אבא שלי…
על כיסא נוח,
והייתי נתלית מהצד ומנסה לגעת בתמרורים.
וכשהשוטרים היו עוצרים אתכם, הוא היה נותן לכם לשחק עם האקדח.
אבל היום, אלוהים, ההורים לחוצים בטירוף.
ראיתם אימהות הליקופטר?
אני הולכת לפארק,
וזה "זמן בשבילי", נכון?
הבאתי בירה, אני נרגעת.
פשוט נותנים להם לרוץ, לזה הפארק נועד!
כן! -נכון.
אז אני רואה אימהות הליקופטר, ואני מבינה.
הייתי ככה עם הילד הראשון.
ראיתם כזו שמנסה לעשות את זה נכון?
את מנסה לעשות את זה נכון, והיא מקריינת כל מה שהילד עושה, תוך כדי.
"אוקיי. יופי, קופר!
כן, קופר,
שים רגל על הסולם.
יופי!
שים רגל על הסולם, עכשיו רוץ, קופר,
רוץ, קופר, יופי, קופר, יופי, קופר!
רוצה חטיף, קופר? קופר, חטיף? חטיף? קופר, קופר?
אולי גבינה?
מים?
קופר? חטיף?"
אוי!
עד שבסוף קופר הקטן כבר לא היה יכול יותר וצעק,
"תני לנשום!"
כמעט נתתי לו כיף, "כל הכבוד, קובע גבולות
מול אימא שלך!
הייתי צריכה טיפול פסיכותרפי עשר שנים! והרגע הבנת את זה?"
ותפסיקו לומר לילדים להיות עצמם. אלוהים.
תפסיקו לומר לילדים להיות עצמם.
הם כבר יודעים איך. הם יודעים איך.
תשאלו את הבנים שלי.
הם בטח עירומים עכשיו על שביל הגישה,
לובשים רק מגפי בוקרים.
ולפני כמה ימים הבן שלי רץ אליי, הגדול, בן השש,
הוא רץ אליי עירום ואמר, "היי, אימא!
רוצה הפתעה?"
ואז הסתובב והפליץ עליי.
התזמון היה מושלם.
בן השלוש ראה את זה,
ועשה את אותו הדבר:
"אימא! רוצה לראות הפתעה?"
הסתובב, פישק ישבנים
ואמר, "תריחי את התחת שלי!
תריחי!"
כן, הייתי אומרת שאתה יודע די טוב מי אתה
כשאתה מכוון את חור התחת שלך אל מישהו.
ותפסיקו לומר לי שמגדר לא אמיתי. די.
תפסיקו לומר ש"מגדר זה מבנה חברתי".
אנשים שאומרים את זה לא גידלו בנים.
בנות ובנים הם אותו דבר? באמת? באמת!
ראיתם ילדה בת שש מכבה מדורה בהשתנה?
ואז ממש מתלהבת מזה?
"אלוהים, מריחים את זה?
מריחים? זה ריח רע."
טוב לדעת שלהגעיל זה בגנים.
טוב, תודה רבה לכם. תודה.
זה מעולה, אני יכולה להציג את החברה הכי טובה שלי בעולם.
גבירותיי ורבותיי, קבלו את רייצ'ל פיינסטיין!
תודה!
תודה, אתם נחמדים אליי פה.
עבר שבוע מוזר. המשפחה שלי ביקרה, קשה עם אימא שלי.
לא יודעת אם יש לכם הורה כזה.
לאימא שלי אין גבולות.
תמיד כשאני לבד איתה,
היא אומרת לי משהו שממש לא רציתי לדעת.
היא אומרת, "הייתה שנה שבה חשבתי לעזוב את אבא שלך".
אני אומרת, "לא רוצה לדעת".
היא עונה, "קראתי לזה השנה האפלה שלי".
שאלתי, "את נותנת לשנים שמות?
את מלמדת אירוביקה קלה. את לא יודעת מה זה אפל".
אני ככה, אבל עם זרים. אשתף יותר מדי עם כל זר.
אמתין בבית מרקחת, מישהו יחייך אליי, ואני אומר,
"אני מניחה שאבא שלי לא התייחס אליי? ידעתי שאהב אותי, אבל…"
זה היה הפחד הכי גדול שלי כאם,
"מה אם לא יהיה לנו חיבור?"
כי שומעים שזה קורה.
מצדי, לספר לכולם!
אני בארוחה ומישהו אומר, "היא חמודה",
ואני אומרת, "זה משוגע, אבל אני לא אוהבת אותה. לא מרגישה כלום…
מלבד טינה קלה!"
וכשכן אהבתי אותה, הודעתי את זה לכולם.
"אנחנו אוהבים אותה!", ואחי אמר, "תפסיקי.
הרוב מניחים שאת אוהבת את הילדים שלך.
זה מדאיג, האמת". חשבתי, "נקודה טובה".
היא פעוטה. היא בגיל ההוא. היא בת שנתיים.
היא פשוט מרוקנת כל חדר.
היא הופכת אותו כאילו שמחפשת קוקאין.
כאילו יש לה 24 שעות לברוח
או שסוחר סמים יירה לה בראש.
בעלי כבאי. כאילו, נראה לי.
תודה. אולי הוא חשפן בתחפושת כבאי.
אבל אלה חיי.
אני הולכת לאירועים של כבאי סטטן איילנד
והוא משאיר אותי בעמדת שרימפס.
אני היהודייה היחידה. לכל הנשים קוראים ג'ינה.
יש ים של ג'ינות.
שורות של ציצים שזופים ומורמים עם צלבים נוצצים.
הגברים… איך שהם מברכים, הכבאים האחרים,
כשנולדה התינוקת זה הפחיד.
הם אמרו, "יפה, נכון?
תינוקת קטנה. צריך ליהנות ממנה כשהיא צעירה".
למה זה נשמע כמו איום?
"יודעים מה? משפחה זה הכול.
תזכרו. המשפחה." ואני חושבת,
"למה זה כמו חיסול בסופרנוס
כשאתם מברכים אותנו?"
זה תמיד נשמע כאילו תכף יודו במשהו
שהם כבר לא מסוגלים להסתיר.
הם אומרים, "הימים ארוכים והשנים קצרות, טוב?
תיהנו ממנה עכשיו. הרגתי את אשתי". ואני אומרת, "לא התכוונת
לומר את זה בקול, דינו".
"היא מתה מהר. ראיתי אותה דועכת, טוב?
כולם בסדר. כולם בטוחים. הכול טוב!"
אבל זה הטיפוס שלי. ככה זה.
אי אפשר לשנות טיפוס. גבר עם צוואר עבה שנראה כמו בּוּר.
זה מה שאני אוהבת!
גבר שנראה כאילו יגיד, "איפה הכסף"
כשהוא מדבר על החיסון.
לגברים בד"כ קוראים ויני, מדי פעם יש דינו.
אבל איזה ויני בא פעם…
בא אלינו ואמר, "קחו אותה לדיסני.
זו חוויה משפחתית אמיתית. לכו לאפקוט".
אז אמר, "זו יפן האמיתית, באפקוט.
זו ממש יפן". בלי נימה אירונית.
הוא אמר, "אנשים מוציאים כסף
וטסים עד יפן, אבל זו הונאה".
הוא קרא לתיירות עולמית הונאה איכשהו,
ואפקוט אמיתי. אלה החיים האמיתיים מבחינת ויני.
אבל כן, שאלתי את אימא שלי, "איך הייתי בגיל של הבת שלי?"
אף פעם אין לה מחמאה בשבילי.
היא אומרת, "אכלת מהר מאוד".
ואני עונה, "זה הפרט שזכרת?"
היא אומרת, "פעם הסתערת על האוכל ונחנקת מעצם של עוף,
אני זוכרת את זה. היית גרגרנית.
האכילה שלך הייתה מהירה ולא הרגשנו בטוחים".
אני עונה, "תודה, זה עזר, אחזור אלייך".
והרבה מנשות הכבאים… זה לא מונח,
הן ביקשו שאפסיק לומר את זה…
"מזיינות תגים", זה המועדף עליי. אני מזיינת תג.
אבל הרבה מהנשים האחרות… הרבה מכרות שלי עושות את זה.
הן מפרסמות מונולוגים ארוכים על כמה שהנישואים שלהן נהדרים
באינסטגרם. מכירים כאלה?
אני לא מבינה את האינסטינקט לגרור את בעלך
לאיזו מקשת דלועים. הוא נפוח ובהנגאובר.
הוא לגמרי מבולבל.
אין לו מושג למה הוא בפלאנל תואם
עם כל המשפחה המורחבת.
והן אומרות, "ויני, אתה מאתגר אותי כל יום.
כל יום איתך הוא מסע יפה ומאתגר.
גרמת לי להטיל ספק בכל מה שחשבתי שאפשרי
במסע הזה של למידה אינסופית שבו כולנו יחד."
אני חושבת, "ויני צופה בפורנו כרגע.
במה לעזאזל הוא גרם לך להטיל ספק?
בפעם האחרונה שראיתי אותו, הוא היה ממש שיכור, רטוב. נוטף מים".
ובעלי גם אף פעם לא מצלם אותי,
הוא תמיד אומר שאין לו מקום בטלפון.
אני אומרת, "זה לא עניין של מקום".
הוא עונה, "אין מקום בטלפון!"
הוא צילם אותי פעם אחת, בחתונה, אוכלת.
כריך היה תלוי בזווית הפה שלי.
זה היה רגע מרושל ומביש.
שאלתי, "זו התמונה שצילמת?"
הוא עונה, "זו המהות שלך,
את גרגרנית".
טוב, תודה רבה לכם.
רייצ'ל פיינסטיין, כפיים!
הקומיקאים האלה הם החברים הכי טובים שלי, כולל הבא.
הוא אחד מהקומיקאים האהובים עליי.
ואתם מכירים אותו כמר כריס דיסטפנו!
כל הכבוד, איימי.
או!
שלום!
שלום, מה קורה? מרגישים טוב? נראים טוב?
לכאן הגענו, מופע ההורות.
נראה לי שלאף אחד פה אין ילדים, נכון?
זו אל-איי, למי יש…? ל-8 אנשים.
יש לך ילדים? כן. נראה שחטפת לונג קוביד.
אתה יושב שם, נושם… רואים.
ידעתי שיש לך ילדים.
חשבתי, "הוא נראה גוסס!"
וכן.
יש לי שתי בנות. הן פורטו ריקניות.
אז מגוונים? אני לבן גדול.
אז ללבן הגדול הזה יש ילדות לטיניות קטנות
והן לא מדברות אנגלית, זה הקטע.
הילדות, בעיקר הגדולה, היא לא…
הן מדברות ספרדית. האימא תמיד…
אני צופה באנקנטו כדי לדבר עם הילדות.
ואני לא יכול… שזה מעולה! אני רוצה שילמדו שפות שונות,
אבל פאפי מדבר רק אנגלית.
אבל אני חושב שהקטע כשיש ילדים
זה שאין לי הרבה זמן או כוח
כדי לחשוב על הרבה דברים.
הייתי צריך לנסוע לפורטלנד.
לא משנה, העיר הזו.
אני אוהב את הארץ הזו. פטריוט בדם,
אבל פאקינג פורטלנד? כאילו…
האנשים שם, זה פשוט מוגזם.
הם פסיבים-אגרסיבים מאוד, נאורים מאוד,
והייתי שם והם פשוט מסתכלים ושופטים אותך.
והייתי שם לפני שבועיים!
הייתי צריך ללכת. הלכתי לבית קפה,
ולא ידעתי שעדיין צריך לחבוש מסכה
כי זו אמריקה המודרנית,
והבריסטה ככה,
עושה ככה.
כל הזמן עושה ככה. אמרתי, "לא מבין".
היא רק עושה ככה.
אמרתי, "לא מבין שפת סימנים. סליחה,
אני לבן חרא. סליחה.
אני לא נגד שפת סימנים. מה את רוצה?"
והיא לא דיברה, אלא רק עשתה ככה.
אמרתי, "מה את אומרת? תשתמשי במילים!"
ואז היא אמרה, "שים מסכה!"
אמרתי, "אה, אוקיי. חבל שלא אמרת!"
אמרתי, "טוב". ועטיתי בנימוס מסכה,
ואמרתי, "סליחה, אני מניו יורק, ו…
כבר אין שם מסכות".
אז היא אמרה, "בפורטלנד אנחנו עדיין מתייחסים לקורונה מאוד ברצינות".
חשבתי, "את נראית כיפית. באמת.
פשוט צחוקים איתך".
והזמנתי את המשקה שלי.
ביקשתי, "אפשר אייס קפה שחור קטן?"
היא אמרה, "סליחה?"
אמרתי, "לא שמעת עם המסכה?"
ביקשתי, "אפשר אייס קפה שחור קטן?"
היא שאלה, "התכוונת לאייס קפה קטן בלי חלב?"
אמרתי, "זה לא אותו דבר כמו אייס קפה שחור קטן?"
היא ענתה, "אחרי מה שקהילת האפרו-אמריקאים
עברה בשנתיים האחרונות,
אתה צריך להשתפר בהזמנת הקפה שלך".
אמרתי, "עדיף שדאעש יערפו לי את הראש
מאשר לדבר איתך עוד שנייה".
אז תלשתי את המסכה,
יצאתי מבית הקפה, הלכתי שני רחובות
לבית קפה אחר, נכנסתי וביקשתי,
"אפשר לקבל אייס קפה קטן בלי חלב?"
כי אני כזה נמושה.
לא יודע. ככה זה.
אנשים פשוט…
כולם קצת משתגעים. כולם קצת מוזרים.
מבינים? קצת מוזרים לאחרונה.
הייתי צריך להרדים את הכלב שלי.
היו לו חיים טובים, 18 שנים.
בן 18, הכלב שלי, לארי הקטן. קראו לו לארי.
בן 18, אבל הוא היה מהכלבים האלה.
הוא גסס 16 שנים מתוכן.
בכל פעם שביקרתי את אימא שלי…
עוד חלק בגוף שלו עבר ביופסיה,
עין לא עבדה, הראש שלו היה מסובב,
הוא תמיד דימם.
הוא נראה כמו חייל במלחמת האזרחים.
מישהו צריך להרדים אותו.
היה ברור שהוא רוצה למות.
והייתי מבקר את אימא שלי
ואומר, "צריך להרדים את הכלב".
היא ענתה, "ישו עוד לא קרא לו".
אמרתי, "הוא קרא לי לומר לך… אני אומר לך, הכלב
הוא ממש רוצה למות".
הייתי מגיע עם חופן שוקולד.
"מי רוצה מוות באמצעות שוקולד, לארי? בוא.
פשוט תאכל, זו דרך מעולה למות".
יום אחד ביקרתי את אימא שלי והכלב גסס.
הוא היה די מת על הרצפה.
אמרתי, "ניקח אותו לווטרינרית
ונגאל אותו מייסוריו". היא אמרה, "אתה צודק, נלך".
והיה 12 בלילה, חצות, ומתתי מרעב.
נסענו לווטרינרית וראיתי סניף ונדי'ז בזווית העין.
אמרתי, "אימא, נקפוץ מהר. אקנה בוונדי'ז, מהר.
אקנה לך מה שתרצי", והיא אמרה, "לא, ישר לווטרינרית!"
אמרתי, "טוב, אז ארעב!" כמו נער ממורמר.
הייתי בן 37.
הגענו לווטרינרית והיא ממש נחמדה.
היא הכי נחמדה בעולם.
היא אמרה, "בדקנו את לארי הקטן,
וראינו שהוא לקראת סיום חייו,
וניתן לו זריקה קטנה בכף הרגל,
והתרופה תזרום תוך 30 שניות.
תוך 30 שניות הלב הקטן שלו יעצור,
אבל הוא יגיע לגן עדן עם כל הכלבים,
וקרואלה, וכולם שם,
והוא יהיה בסדר,
כבר לא יכאב לו, וזה הדבר הנכון לעשות".
אמרתי, "טוב". כי בראש שלי חשבתי, "30 שניות.
עד שנמלא ניירת, הכול יסתיים.
השעה 00:30, ונדי'ז נסגר ב-02:00".
ככה זה. סיפור אמיתי לגמרי.
אז התרופה זרמה כמו שאמרה.
זריקה קטנה, זה זורם מהר,
זה ייכנס לגוף שלו, זה יעצור את הלב הקטן,
שלושים שניות.
וכולנו עצובים. אני עצוב, אימא שלי עצובה,
ואני מנחם אותה. מנחם את אימא שלי, שבוכה.
אמרתי, "אימא, זה בסדר". הגענו ל-15 שניות ואמרתי,
"חצי הדרך, אימא. בחצי הדרך".
הגענו לחמש והתחלתי לספור בקול. "חמש, ארבע,
שלוש, שתיים, אחת! זו חגיגה!"
ולארי עדיין בחיים.
פשוט בחיים. וחשבתי, "טוב, קורה",
אבל הזמן חולף, שניות עוברות,
נראה שלארי מתמלא אנרגיה, חוזר לו הצבע שמעולם לא היה, הפרווה הייתה אפורה,
עכשיו היא כתומה ויפה,
הוא עומד על הרגליים שוב.
חשבתי, "ואו, לארי נראה טוב עכשיו. מה קורה?"
חמש דקות עוברות, ואני סוף סוף אומר לווטרינרית, "יש בעיה?"
היא עונה, "בהחלט". אמרתי, "אוקיי".
היא יוצאת, חוזרת אחרי דקה ואומרת,
"אני כל כך מצטערת.
העסקתי טכנאי חדש
והוא בטעות נתן לכלב שלכם אלקטרוליטים
כי הכלב ליד שלכם היה מיובש
והתבלבלנו בחומרים".
היא אמרה, "אבל את תדאגו, יש לי פה את החומר הנכון.
הוא תכף ימות".
נשבע באלוהים,
מיד כשהזריקה את החומר הנכון,
הוא מת מיד.
כאילו שהיה צלף מעל החדר
והוא ירה לו בראש. הוא נפל, עיניים עצומות,
נשמה בגן עדן, היה לי כריך בייקון ביד ב-01:59.
זה היה מדהים. טוב, תודה.
אין כמוכם. אתם באמת קהל מעולה.
כולם מדברים עליכם מאחורי הקלעים. כולם אוהבים אתכם.
אנחנו רוצים שזה יהיה רשמי. להתחייב.
טוב. הקומיקאי הבא קורע מצחוק ואני אוהבת אותו מאוד.
גבירותיי ורבותיי, קבלו את ליל רל האוורי!
כן! מה קורה?
נטפליקס היא פאקינג בדיחה.
ויש לי חליפת ג'ינס. תקשיבו לי.
רואים בן כמה אני עכשיו. אני בשנות ה-40,
וזה מה שעושים בני 40,
הם משלבים חרא לא הגיוני.
יש לי חליפת ג'ינס עם כובע בוקרים.
זו לגמרי חליפת אבא.
אני אבא מגניב! אתם יודעים.
הילדים שלי בני 13, 12 וחמש.
אני יודע. פאק!
יודעים מה מצחיק? כשהייתי הורה צעיר
ניסיתי לעשות הכול נכון.
עכשיו לא מזיז לי. מבינים?
ובן החמש שלי, הלכנו למתקן קפיצות, והוא השתין שם, ואמרתי, "שיט, בואו נלך".
מבינים? אני לא…
אני לא מחליף לו, פשוט הולכים.
הוא דלף. אף אחד לא ראה.
אמרתי, "נו כבר!"
ואו!
מעצבן להיות אבא לילד צעיר שוב.
לסחוב את הסלקל.
אנשים מזלזלים. לא מבינים כמה כבד
לסחוב אדם עם זרוע אחת. זה מטומטם!
ולא מזיז לי, כל עוד הוא חגור, אסחוב
איך שמסתדר לי. הפוך, שיהיה. "זין על זה."
לא אלך לכלא! הוא בסדר, הוא חגור!
כל עוד לא ייפול, זה בסדר!
הילדה שלי בת 13, פאקינג בגיל ההתבגרות עכשיו.
היא קיבלה וסת.
כן, זה קרה אצלי. קיוויתי…
חשבתי, "למה אצלי? שיט".
כי אני גרוש, אז זה היה ביום שלי, וחשבתי,
"רגע, מה לעזאזל?
אני לא מוכן לזה". קולטים?
ממש ניסיתי, אבל לא ידעתי מה לקנות. באמת.
קניתי בחנות הכול.
לא ידעתי מה לקנות.
היא עשתה חשבון, "זה למקלט נשים?
למה יש גדלים שונים?
מה קורה אצלך, אדוני?"
לא יודע.
חשבתי, "אקנה את הפד הכי סופג".
אנחנו טיפשים, ככה אנחנו חושבים.
"אקנה את מה שהכי סופג."
וכששמתי הכול על השולחן, היא אמרה, "אבא,
זה לסבתא, לא יודעת מה…
נראה לך שקורה אצלי. אני בת 13".
"לא רוצה את הכי סופג?"
הבן שלי היה איתי וגם כן היה מבולבל.
הסתכלנו על זה והוצאתי הכול מהקופסה,
הוא שיחק עם… "תניח, די לשחק!"
כמו חרב אור.
אבל אמר, "אבא, יודע מה?
הייתי רוצה כמו של סבתא".
וחשבתי על זה.
ככה בנים צעירים חושבים.
בנות לא רוצות שיידעו שיש להן וסת.
אתן רוצות משהו להסתיר את זה.
לבנים לא אכפת. אם לבנים היה וסת,
הם היו רוצים שידעו שיש להם את הכי סופג.
"כן, קיבלתי וסת, על מה אתה מדבר?
כן, קחו אותי הביתה, לא אלך לבי"ס היום, קיבלתי וסת!
אני ישנוני, רעב, עייף, לא ממוקד. אני הפוך!"
אני לומד יותר מדי על נשים כי יש לי בת 13.
אנחנו קונים חזיות וכל זה.
לא ידעתי שמדובר בגב שלכן.
בחורים, הרבה זמן חשבתם שמדובר בגודל הציצי, לא!
המספר הוא של גודל הגב, אז…
אם ראיתם דאבל די, זה לא הציצים,
יש לה גב ענק. רק אומר.
אם לא ידעתם.
זה היה מוזר, שכחתי שאני בסטנדאפ.
מתחילים לחשוב על חרא אמיתי,
כמו, "אני צריך לפצח את עניין לגולנד".
אם יש בני 13, 12 ו-5, בן ה-5 לא יכול לעשות כלום.
אז אני לא יכול לעשות כלום.
הם נהנים, בני ב-13 ו-12,
הם ממש נהנים. אני שומר על הקקה הקטן.
סליחה, זה הילד שלי, אבל…
עולה על משהו רגיל, איזה גשר קטן,
איזו מכונית איטית בטירוף.
הם באים, "אבא, היינו על רכבת ההרים!"
"סתמו ת'פה! תזדיינו."
כן, זה אמיתי.
אבל בן ה-12 שלי הוא כמו החבר הכי טוב שלי, הבן הגדול דומה לי מאוד,
ואני אוהב את זה. אני אוהב את זה שהוא כמוני.
אם לא היה הילד שלי, היינו חברים הכי טובים.
אם היינו באותו גיל, היינו אחוקים.
לכן לא ברור לי איך לעזור לו לפעמים.
קולטים? הוא עובר…
בני 12, זה תלוי,
אבל בנים עוברים תקופת סירחון.
כשהם לא מתקלחים מספיק טוב.
ואימא שלו מתקשרת, "דבר איתו,
לא אכפת לו. הוא לא מחליף בגדים".
וקשה לדבר עם החבר הכי טוב על הסירחון שלו.
"באמת, אחי, צריך לדבר."
אתה מנסה להיות עדין.
להתבדח, "זה כיף, נכון?
תקשיב, אימא שלך אמרה שאתה מסריח.
אתה מוכן להתרחץ כדי שלא נדבר על החרא הזה שוב, בבקשה?
קניתי לך גרביים. תפסיק ללבוש את אותו סירחון."
טוב, זהו. סיימתי!
תודה רבה לכם. אני ליל רל האוורי.
ליל רל, תנו כפיים!
אתם קהל ממש מעולה,
אני רוצה לומר לילה טוב עם תודה למשפחות שלנו
שיצרו את מי שאנחנו, ונתנו לנו את כל החומר הזה.
תנו כפיים פעם נוספת לכריס דיסטפנו.
זה אתה.
תראה איזה חמוד אתה. -כן.
מה קרה? אוקיי. בכל אופן, רון פאנצ'ס!
כריסטינה פי! כפיים!
ג'יי מקברייד!
אוי, ג'יי, איזו חמידות!
רייצ'ל פיינסטיין!
ועוד פעם לליל רל האוורי.
אנחנו חמודים!
עוד פעם בשביל כולם. תודה, לילה טוב!
נכון מצחיק שאנחנו מכירים כבר שנים?
אנחנו בעצם לא יודעים כלום.
אנחנו לא יודעים כלום אחד על השני.
מדברים על איפה שגדלנו על הבמה, אבל לא שמים לב.
למדתי המון כשדיברתי עם קומיקאים על,
"למדת קולנוע?" אני לא יודעת כלום.
הבן שלי כתב מערכון. וזה היה ממש מצחיק,
והוא בו-זמנית סוג של זלזל בי.
"אני רוצה שתהיה במערכון,
ואני רוצה שתעשה,
תעשה את הקול מהסרטים כשאתה משוחרר ושמח.
כשאתה נשמע קצת… וחשבתי, "למה אתה מתכוון?"
כן.
זה כל כך קל!
תרגום כתוביות: כפיר מי-בר