Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Köszöntsék az este házigazdáját, Amy Schumert!
Köszönöm, tyűha!
Nagyon köszönöm.
Azt hiszem, megérdemlem. De tényleg.
Üljetek le, légyszi!
Köszönöm!
Na, ha eddig nem lettünk COVID-osak, most biztos elkapjuk.
Ez aztán a szép halál!
Én nem voltam COVID-os.
És ti? Tapsoljon, aki még nem volt COVID-os!
Imádom, mennyire önelégült mindenki… Igen!
A többiek meg néznek, hogy: „Baszódjatok meg!”
De bocsi, sajnos még nem kaptuk el, srácok… Sajnáljuk…
Úgy vélem, Isten választja ki, hogy kiket védelmez.
Elkapjuk. Ma este fogjuk elkapni.
Nos, tehát…
Tudjátok, hogy gyermekem született.
Köszi, köszi.
Köszönöm. Nem is rossz egy év alatt, ugye? Ugye nem rossz?
Hároméves… Hároméves volt.
Eddig nem készítettem babanaplót a fiamnak.
Anyukám szeretné, ha csinálnék babakönyvet. De nem tudok.
Elég komoly babanaplókat vezetett mindannyiunkról.
Ha egy babanaplóra gondoltok,
az sok-sok fog, és haj, és ujjlenyomat.
Mint egy sorozatgyilkos naplója.
Leírt egy olyan eseményt, melyet csak nemrég láttam.
Nem hiszem, hogy jó ötletnek tartotta.
Azt írta: „Amy 24 hónaposan már képes akár három órán keresztül is tévézni.”
Ez egy olyan esemény, amire büszke volt.
A fiam naponta csinálja ezt, ezért nem aggódom emiatt.
Azt kérdezik: „Mennyit tévézik?” Mire én: „Sokat. Mindig.”
Anyu albumokat készít nekem, az emberek meg azt mondják rá:
„Á!” De minden egyes dolgot beletesz.
Amiket kerülni próbáltam.
Lesz egy bulvárlap is, ilyen szöveggel: „Amy Schumer: terhes vagy kövér?”
A könyvben.
„Tényleg emlékezni kell erre?”
A fiunk neve Gene.
Kis cukiság.
A Gene nevet a férjem anyja után kapta,
Jeannek hívtak.
Elhunyt, ami igazán szomorú…
na de hogy valakinek ne legyen anyósa?
Bocsi!
Az egyik előző életemben valamit igazán jól csinálhattam, bocsi!
Az első neve tehát Gene,
középső névnek pedig az Attellt adtuk neki,
David Attell, a csodás humorista után.
Igen, ő a család régi barátja.
A férjem vezetékneve pedig Fischer.
Ezért nem fogom felvenni a vezetéknevét,
mert nem akarok Amy Fischer lenni.
Aki, mint az közismert, egy Long Island-i lolita volt,
aki megpróbálta megölni a barátja feleségét. Na mindegy.
Tehát nevet adtunk a fiunknak,
majd miután egy hónapja voltam már édesanya,
nem voltam sérülékeny, dehogy,
rádöbbentem, hogy a fiunk neve
Gene Atell. Azaz genitália.
Genitális rés…
Más is baszta már el ennyire? Kötve hiszem.
Azonnal megváltoztattuk a középső nevét.
Reméljük, jobb lesz. Az új név „Betyárkörte”. Ugye jó?
Jó lesz ez a suliban?
A fiam most látta meg a hátamon lévő tetoválásomat.
Ez egy mókás beszélgetés, ugye?
Megkérdezte: „Mi ez?” Én pedig elmondtam neki.
„Anyád egy szemétláda.”
Oké, oké.
Igyekszem. Ti is igyekeztek jó szülők lenni, erre…
Nem leszel jobb szülő.
Csak hozzászoksz, hogy elbaszod.
Ugye? Erről van szó.
Egyszerűen csak hozzászoksz.
Most Disney-filmeket nézünk, ami mókás dolog.
Leszámítva, hogy mindegyikkel van valami probléma.
Ha van gyereked, és nézett Disney-t,
most már minden Disney-film előtt azt mondja,
szóval azt mondja:
„Nézd, ezt elbasztuk, oké?”
Azt mondja: „Elbasztuk,
és sajnáljuk,
és itt hagyjuk az egészet,
de el van baszva.” És ez így van.
Mire én: „Miről beszélsz? Ez a Pán Péter.” Tudjátok.
Elkezdjük a Pán Pétert.
A helyiek, akik azt üvöltik: „Vu-vu-vú!” Borzalmas.
El lett baszva. „Nem jó, valami más?”
Ezekben a filmekben a nőket…
A Pán Péterben csak a sellők vannak.
Megvan? Meztelenek, és hosszú hajuk van.
Mind suttogva beszélnek.
Igen. „Ó, Péter!
Annyira hiányzol nekünk, Péter!
Annyira nedvesek vagyunk! Sellők vagyunk!”
„Oké, ezt nem nézheted meg!”
A Dzsungel könyvét meg se próbáljátok!
Mondom: „Ugorjunk, nézzünk valami újabbat!”
Az Aranyhaj és a nagy gubanc volt a következő.
Ez Aranyhajról, a hosszú szőke hajú Aranyhajról szól.
Spolier következik: ebben a filmben ha levágják Aranyhaj haját,
valami szörnyűség történik.
Barnává válik!
Ez történik!
Levágják a haját, és rövid, barna haja lesz!
Fellázad!
Rendkívül förtelmes,
a herceg mégis beleszeret.
Hát nem csodálatos?
Szeretném, ha a fiam ezzel nőne fel.
Van egy rossz szokásom, amikor olvasok neki,
mivel olvasok, mert egy hős vagyok.
Bármikor, amikor egy szőke, vonzó nő van bármelyik könyvben,
megkérdezem: „Na, kire hasonlít?”
Például az Aranyfürtöcske és a három medve: „Aranyfürtöcske…
Emlékeztet téged valakire?”
Erre ő: „Anyára!” Mire én: „Istenem, köszönöm!”
Lát egy medvét, és azt mondja: „Anya!”
Mire én: „Csak ha kérdezem, oké?”
Szuper közönség vagytok,
remek estét fogunk együtt tölteni.
Fantasztikus fellépők lesznek néhány legjobb barátommal
és kedvenceimmel,
mindannyian a családról beszélünk,
és boldogok vagyunk azért, hogy ezt veletek tehetjük.
Vágjunk is bele tehát, hölgyeim és uraim, köszöntsék Ron Funchest!
Helló!
Üdv!
Köszönöm!
Micsoda, szórakoztató műsor a családokról? Imádom a családokat.
Velem minden rendben van, A családi életem is rendben van.
Épp most ünnepeltük a házassági évfordulónkat, ami csodás dolog.
Bizony.
Ez a második házasságom, úgy érzem, hogy örökké tart.
Ha az első házasságukban élnek,
mielőbb vessenek véget neki!
Még maguk sincsenek csúcsformában.
Az első házasságom után azt hittem, hogy sérült áru leszek,
az emberek meg nem akarnak engem, de pont fordítva történt.
Többet tudtam meg magamról, tudtam, mit szeretek és mit nem.
Most már tudom, milyen jó a házasságom,
mert tudom ahhoz viszonyítani, hogy milyen szar volt az első.
Én nem vagyok olyan, aki rosszat mond az exére,
csak korán házasodtunk.
Nem bíztunk egymásban, nem tiszteltük a másikat.
Ő próbálkozott… Akkor nagy voltam,
és mindig olyan ruhákat adott,
amelyeken például óriási kutyák voltak.
Vagy csak egy csomó világos virágminta khaki rövidnadrággal.
Azt akarta, hogy úgy fessek, mint a fekete Gabriel Iglesias.
Azt akarta, hogy megbaszhatatlan legyek.
A mostani nejem azt szeretné, hogy cuki legyek.
Mielőtt elmegyek, megnézi a hajamat.
Mindig jól felöltöztet.
Azt akarja, hogy az emberek baszni akarjanak velem!
Ez a jó házasság!
Köszönöm!
Nem tudtam, hogy a házasság jó móka is lehet.
Azt hittem, hogy folyamatos küzdelem, folyamatos harc.
Nem tudtam, hogy a házasság szólhat a lazításról,
az együtt nevetésről,
hogy egész nap a Seinfeldet nézzük,
mindaddig, amíg le nem szopnak.
Ha egy mondatban szeretném összefoglalni a házasságot:
ez gyönyörű.
Különösen annak fényében, hogy milyen gyakran néztem a Seinfeldet…
anélkül, hogy leszoptak volna.
De ennek vége.
Most már attól izgatott leszek, ha meghallom a főcímzenét.
Igen, ha meghallom hogy: „Bamm-ba-bamm-bamm-bamm…”
„Megyek is gyorsan, hozom a hajgumiját!”
Sokan kapcsolódtok a hajgumi anyagához.
Megfontoltnak kell lenni.
A feleségem megfontolt ember, ezért is szerettem bele.
Mielőtt összejöttünk, már házas voltam, és a fiam is megszületett.
Azt mondtam: „Erre kell figyelni.”
Ekkor jött ő, egy rendkívül kedves ember.
Folyton ugyanazt kérdezte tőlem, újra, újra és újra,
amíg utat nem talált a szívembe.
Most pedig elmondom, mit kérdezett,
ha esetleg elhódítanának egy pasit.
A feleségem mindig azt kérdezte,…
hogy elég vizet iszom-e.
Mondom: „Mindketten tudjuk, hogy nem.”
Azt hiszem, az a kérdés, hogy: „Miért törődsz velem?”
De ez azért volt, mert törődött velem!
Törődött a jóllétemmel.
Ez kellemetlen volt nekem, eleinte nem is szerettem.
Hozzászoktam ezekhez a Los Angeles-i vámpírribancokhoz.
De ő csak folytatta.
Elvinném egyszer randizni,
elmennék érte, becsöngetnék,
kinyitná az ajtót, és tudjátok, mivel várna engem?
Egy palack vízzel!
Ha elég szerencsés lennék ahhoz, hogy hazavigyem éjszakára,
akkor mire reggel felébrednék és megfordulnék, már el is ment volna.
És tudjátok, mi feküdne a helyén?
Egy palack víz!
Egy nap eszembe jutott ez,
és azt mondtam: „Á…
soha egy csaj sem törődött a hidratáltságommal!”
Az első házasságomat követően öt éven át nem ittam vizet.
Senki sem szólt egy szót sem.
És ahogy felnőttkori irigységgel sétáltam, az borzasztó volt.
Az egyik, amit szeretek a feleségemben, hogy nagyszerű mostoha volt.
Ismét egyedülálló apa vagyok,
van egy fiam, akit kétéves korában autizmussal diagnosztizáltak.
Számos terápián,
rohamon, problémán vagyunk túl, és büszke vagyok,
hogy egy 19 éves, érettségizett diák lett.
Aki egy boltban dolgozik.
19 évesen én is ott dolgoztam,
röviddel a születése előtt.
Azt mondtam: „Ha nem csinálsz fel senkit a következő fél évben,
akkor nyerő vagy!”
Nagyon fegyelmezett, és nem tudom, honnan örökölte.
Mivel én sosem fegyelmeztem.
Nem tudtam, hogyan,
különösen egy tini és egy autista személy apjaként.
Nem tudtam, mit tegyek, mi vonatkozik a tinikre,
hogy mi vonatkozik az autizmusra.
Nem tudom, mi késztette,
hogy letöltse a The Price Is Right 60 epizódját.
De ez nem normális.
A The Price Is Right remek műsor, de ugyanaz a nyüves műsor mindennap!
Megkérdeztem: „Fiam, muszáj megtölteni a felvevőt a Price Is Righttal?”
Mire ő: „Csak szezonstatisztikát próbálok készíteni, apa.”
„Oké, tehát ez az autizmus.”
Gyerünk!
Szeretem, ahogy felnő, hogy tudja, mit szeret és mit nem.
A világ legjobb dolga, hogy közös Spotify-fiókunk van a fiammal.
Év végére pedig „behálóz a Spotify”, amit nagyon szeretek.
Szeretem tudni, hogy egy autista tini számára
mi az év legjobb dala.
Erre kiderül, hogy a fiam kedvenc száma a múlt évből…
isten bizony, nem viccelek…
a réten…
zümmögő…
méhek hangja.
Nem!
Persze, ez jópofa dolog, ha nem élsz vele.
De próbálj meg mindennap erre hazajönni!
Szülőként sem teljesítesz.
Nem mondhatod, hogy: „Hé, lehalkítanád ezt a…
csodás nyári napot?”
Mire ő: „Apa, te nem érted az én generációmnak szóló zenéket!
Meg kell nyissad az elmédet! Ez jó zsongás ehhez!”
Köszönöm a figyelmet, srácok, Rob Funches voltam.
- Szia, Amy! - Szia, Ron!
- Csáó! - Klassz voltál! Szia!
Milyen vicces Rob Funches?
Remek közönség vagytok.
Nos, áramoljon tovább az energia! Hölgyeim és uraim,
a színpadon Ms. Jaye McBride!
Szuper! Köszönöm szépen.
Srácok, tök jó itt állni maszk nélkül.
Ugye? Szuper!
Volt olyan pasim, aki nem volt hajlandó maszk nélkül szexelni velem.
Tudom, de ez még a pandémia előtt volt.
Még csak nem is orvosi maszk volt, hanem pókemberes.
Azt mondta: „Megvagy, hálószövő!” Ami…
Azt eszed, amit kapsz, nemde?
Nehezen randizom. Transz vagyok.
Kitaláltátok, ugye, ti…
ti kis Los Angeles-i nyomozótársaság!
„Kansasból jöttem, nem a Marsról, tudom, hogy van ez.”
Az a furcsa, hogy nem voltam transznemű, mielőtt megkaptam az oltást.
Kapja be a Johnson & Johnson, esküszöm!
Csak egy szúrás a seggembe.
Nem, valójában 15 éve lettem transznemű,
ami… ne már, köszi, de…
Ne tapsoljatok! Azért csináltam, hogy mehessek az olimpiára.
Nem vagyok hős.
Na de srácok! Ezt egyébként már korán, nagyon korán tudtam.
Ötéves koromban elvittük a kutyát orvoshoz,
én pedig kiabáltam, hogy: „Engem is!”
Ír katolikusnak neveltek, nehéz volt.
Csak hogy mennyire vagyok ír katolikus,
nagyanyámnak tíz gyereke volt.
Igen, tíz.
Egy ír katolikus asszony.
Két vetélése volt,
így 16 év alatt 12 alkalommal volt terhes.
Tudom, okés?
Nem is havibaja volt, hanem évi.
Nagyanyám régivágású volt. Igen.
Ilyen volt…
Azt is mondta egyszer, hogy nem hisz a meleg emberekben.
Azt mondta: „Nem hiszek a melegekben.”
Ez furcsa, mert angyalokban, koboldokban és a jetiben meg hitt.
Van egy nagybátyám, aki pap.
Egyszer azt mondta: „Nem akarlak a színpadon látni,
mert nem érdekel, amikor arról beszélsz, hogy szexeltél egy pasival.”
Ezért csak képeket küldök neki.
Neki nem ez volt a reakciója.
Azt mondják: „Ha vallásosabb lettél volna,
normális lehettél volna.”
Mire én: „Drágám, én ministráns voltam.
És imádtam!”
Nem, a papok sosem fogdostak, vertek vagy molesztáltak engem.
Én is mindent megpróbáltam.
Mondtam: „Atyám, ez a gyóntatószék túl forró a nadrághoz!”
Apám úgy gondolta, hogy a ministrálás férfit farag belőlem,
de egész nap csuhában ülni és bort iszogatni nem jelentett megoldást.
Apám nem nagyon rajongott ezért az egészért.
Megkérdeztem:
„Hogy nevezik azt a kisfiút, aki kislány szeretne lenni?”
Mire ő: „Nem tudom, de fagyit biztosan nem fognak kapni!”
Borzalmas, ugye? Nyugi, a végére meghal!
Vagy szeretitek a fekete humort, vagy utáljátok apátokat.
Apám karácsonykor halt meg.
Nem tudtam, mit kérjek, minden megvolt, amit akartam!
Tehát terápián vagyok.
Rendben, köszi, azt hiszem.
Terápián vagyok.
Valóban beszéltem anyámról a terapeutámnak.
Anyám meghalt, és…
„Apád-anyád halott.
Ki a következő? Tranny, a kis árva?”
Sokat beszélünk anyámról, remek ember volt.
A terapeutám szerint naponta kellene beszéljek vele,
ami egy kicsit… őrültségnek tűnik,
ezért csak a próbababával beszélgetek,
akinek a ruhájába felöltöztem.
De remek ember volt. Anyám is.
Olyan Martha Stewart-típus volt.
Egy elítélt, aki tudott főzni.
Amikor először mondtam neki, hogy transz vagyok, sokáig nem esett le neki.
Azt mondta, hogy miután elmondtam, imádkoznia kellett.
Ami érthető, hiszen ha középkorú fehér nő vagy,
és valami nem tetszik, akkor kéred a vezetőt.
Csak nem beletaláltam, kedves L.A.?
Mindig próbálok anyám kedvére tenni.
Miután meghalt,
jót akartam tenni.
Úgy döntöttem, hogy a kedvenc helyén szórom szét:
a gyerekkori lakhelyemen Westportban,
az Adirondack-hegységben, a Champlain-tónál.
Nincs taps, nem onnan jöttetek.
Hatórányi vezetés után elkezdtem szétszórni.
Valaki kirohant:
„Állj, ezt nem teheti!”
Mire én: „Miért nem?”
Azt mondja: „Először el kell hamvasztani.”
Így vissza kellett tennem a szemeteszsákba.
Így most a második kedvenc helyén van.
Az Arby's mögött.
Ezért késtem ma este, és…
Három bátyám van.
Furcsa volt,
mivel a szüleink szegények voltak,
így csak egyszer engedtek fürdővizet.
Egymás után kellett fürödnünk, értitek?
A legrosszabb.
Ha te vagy az utolsó, olyan, mint a Hudson apálykor.
Mikor egy nap lenéztem,
elgondolkodtam: „Gusztustalan.
Harminckét éves vagyok…”
Az egyik bátyám kitagadott,
de semmi gond. A nehezebb utat választom.
Amikor megtudtam, hogy gyerekük lesz, küldtem egy lapot.
Az volt rajta: „Gratulálunk, fiú!
Egyelőre!”
Köszönöm, srácok.
Jaye McBride, hadd hallja!
Oké.
Nos nem tudom, jártasak vagytok-e az Oscar-gálákban.
Nos, idén én voltam az Oscar-gála társműsorvezetője.
Igen. És…
Nyilván mindannyian láttátok azt a szomorú esetet.
Jessica Chastain nyert.
Nem, Will Smith esetére gondolok, aki megütötte Chris Rockot.
Teljesen megdöbbentő volt,
de tudjátok, úgy tudom,
bunyóba keveredett, az anyja meg megijedt.
Nem tudom!
Aznap cenzúráztak.
Volt néhány dolog, amit nem mondhattam.
Azt hiszem, elmondom most.
Rosszfiúknak tűntök, srácok. Oké.
Nemet mondtak.
A férjem ki akart nyalni,
amit ő úgy hív, hogy: „Nyerd meg az életed!”
Tehát…
Ott volt a Rémálmok sikátorában…
az én Gucci-házamban.
Mondtam neki: „Az élet megy tovább.”
Robbanás előtt állt, jött nagy bumm.
„Szállj le a Dűnémről!” Így lett a fiunk.
Na, hogy tetszik?
Oké, lépjünk is gyorsan tovább! Hölgyeim és uraim,
köszöntsék nagy tapssal Christina P-t!
Helló!
Helló, Los Angeles! Tyűha!
Texasba költöztem. Negyvennégy éven át Los Angeles-i voltam.
Tudom. Bocsánat, hogy itt vagyok.
Elvált apának érzem magam…
aki eljött a gyerekéhez.
Azt mondom: „Szeretem anyádat, de most mennem kell, oké?”
Nem értitek, srácok,
N95-öst viseltek az autójukban ülve, és baszki,
ez tényleg ütött…
Igen, szóval…
Tudjátok… mostanra egy masszívan középkorú hölgy lettem.
Igen, köszönöm.
És minden kövérít. Minden a világon.
Texasban élek, így az egyetlen dolog, amit ehetek,
az a Klonopin.
Imádom, barbecueszószba szoktam tunkolni!
Szeretem a délieket is, nagyon cukik, nagyon helyesek,
de minden gleccsertempóban halad.
Nincsen semmi sürgősségtudatuk.
Ezután ráébredtem arra: „Miért is rohanok?
Semmit sem kell tenni.”
Sietek, hogy odaérjek a Chick-fil-A-be, mielőtt vasárnap bezárna?
Tudjátok, miért van zárva vasárnap a Chick-fil-A?
Mert…
Nos, aznap darálják le a meleg embereket, hogy…
elkészítsék a süteménytésztát! Annyira jó, hahaha!
Veszik a homoszexuálisok spermáját, abból lesz a narancsmártás…
Nagyon finom.
A keresztények ezen az oldalon vannak, ők nem…
Rendben.
Oké, szóval 17 éve vagyok házas,
és… nagyon köszönöm.
És még mindig rám pisil a zuhany alatt, úgyhogy ez… remek.
Csinálja ezt a szörnyű dolgot, szeret szemkontaktust teremteni,
miközben csinálja.
És úgy tesz, mintha nem tudná, mi történik.
Bámul rám és azt kérdezi: „Érzed ezt a szagot?
Érzed ezt a szagot? Büdös.
Érzed ezt a szagot?”
Én: „Nem, most voltam COVID-os.”
A COVID áldásai.
Tehát van egy hároméves fiam, egy hatéves fiam,
és egy férjem,
szóval több faszt látok, mint az Eufória sorozatban bármely napon.
Nem bírjátok az Eufóriát?
Ez a középkorú hölgyek műsora, tudom.
Az Eufória a Cobra Kai mellekkel. A legjobb.
Az emberek mindig azt mondják: „Tudod, Christina,
ezek a gyerekek olyan gyorsan felnőnek!”
Mire én: „Tényleg?
Mit adsz nekik enni? Fel szeretném gyorsítani ezt az egészet.”
Oké?
Nem a gyerekek bosszantanak,
hanem a szülők világa.
Mert sokat követelnek a szülőktől.
Organikus pamutból készült, nemsemleges ruhába kell öltöztetnem a gyerekeimet.
Inkluzív, nem kirekesztő játékokat kell vegyek.
Addig kell szoptatni őket, amíg iskolások nem lesznek.
Volt egy nő az „Anya és én” csoportomban,
aki a négyéves fiát szoptatta.
Pontosabban a 208 hetes fiát.
Vajon el lesz választva McKenzie a diákbálig?
A szüleim nem csináltak butaságot.
A szülőknek ezelőtt semmit sem kellett csinálniuk.
A szüleim még a biztonsági övemet sem kötötték be.
Ott zötykölődtem apám pick-upjának hátulján…
egy kerti székben,
én pedig kihajoltam, és próbáltam felismerni a táblákat.
Amikor a zsaruk megállították, hagyta, hogy játsszak a fegyverével.
Mára azonban az összes szülő bedilizett.
Láttuk már ezeket a helikopter anyákat?
Lemegyek a parkba,
ez az „énidő”, ugye megvan?
Iszom egy sört, kikapcsolok.
A gyerekeket meg elengedem, elvégre a park erre való!
- Igen! - Így van.
Látom és értem a helikopter anyákat.
Az első után volt így.
Láttuk már az anyát, aki jót akar?
Csak jót akar tenni,
közben meg kommentálja, amit a gyerek csinál, és ahogy csinálja.
„Oké. Ügyes vagy, Cooper! Ügyes vagy, Cooper!
Ez az, Cooper,
mássz fel a létrára!
Ügyes vagy!
Mássz fel, Cooper, most fussál át, Cooper,
most fussál át, Cooper, most fussál át, Cooper, ez az, ez az, Cooper!
Kérsz uzsonnát, Cooper? Cooper, uzsonna? Uzsonna? Cooper, Cooper?
Egy sajtos rudat? Egy sajtos rudat?
Vizet? Vizet? Vizet?
Cooper? Cooper? Uzsi? Uzsi? Uzsi? Uzsi?”
Jézusom!
Végül a kis Cooper nem tudta, hogy mit csináljon, és felkiáltott:
„Helyet akarok!”
Majdnem lepacsiztam a gyerekkel: „Nocsak, látom, határokat szabsz
anyádnak!
Ez tíz évembe került a pszichoterápián! Felfogtad?”
És ne mondd a gyerekeknek, hogy legyenek önmaguk! Jézusom!
Ne mondd a gyerekeknek, hogy legyenek önmaguk!
Ők már tudják, hogyan. Tudják, hogyan.
Kérdezzék a fiamat!
Valószínűleg meztelenül áll a garázsfelhajtón,
egy szál cowboycsizmában.
Másnap odafut hozzám a fiam, az idősebb, a hatéves,
odafut meztelenül, és azt mondja: „Anya, anya!
Szeretnél meglepit?”
Majd megfordult, és pontosan rám fingott.
Az időzítés tökéletes volt.
Meglátja ezt a hároméves,
és pont ugyanúgy tesz:
„Anya, anya, anya! Akarsz látni egy meglepetést?”
Megfordul, széthúzza a farpofáit,
és azt mondja: „Szagold a seggem!
Szagold!”
Azt hiszem, elég jó elképzelésed van arról, hogy ki vagy,
ha ráirányítod valakire a segglyukad.
És ne mondd, hogy ez a gendertéma nem valós! Elég, elég!
A gender társadalmi konstrukció?
Azok, akik ezt mondják, nem neveltek fiúkat.
Ó, a fiúk és a lányok egyformák? Valóban? Valóban!
Láttak már olyat, hogy egy hatéves lány lepisilte a tábortüzet?
És utána rendkívül izgatott lett?
Azt mondja: „Érzitek ezt a szagot?
Érzitek ezt a szagot? Büdös.”
Jó látni, hogy a gusztustalanság genetikus.
Oké, köszi mindenkinek. Köszönöm.
Egy igazi csemege következik, a világon a legjobb barátnőm.
Hölgyeim és uraim, a színpadon Ms. Rachel Feinstein!
Köszönöm!
Köszönöm mindenkinek, kedvesek vagytok.
Fura hét. Itt járt a család,
sokat voltam anyával.
Van másik ilyen szülő?
Anyám nem ismer határokat.
Ha vele vagyok,
mindig mond valamit, amit sosem akartam tudni.
Ilyeneket mond: „Volt egy év, mikor el akartam hagyni apádat.”
„Nem akarok tudni róla.”
Erre ő: „Ez volt az én sötét évem.”
Erre én: „Életed legszebb évei?
Gyengített aerobikot oktatsz. Nem is ismered a sötétséget.”
Ez van az idegenekkel. Túl közlékeny vagyok velük.
A patikában vagyok, valaki rám mosolyog, mire én:
„Nem rémlik, hogy apám látott volna… Tudom, hogy szeretett, de…”
Ez volt a legnagyobb félelmem:
„Mi van, ha nem passzolunk?”
Mert van ilyen.
„Mindenki tudja meg!”
Valaki odaszól: „Nagyon csinos vagy.”
Mire én: „Őrültség, de nem szeretem őt…
csak a neheztelés érzését!”
Mikor szerettem, mindenkinek dicsekedtem:
„Szeretem őt!” Mire a tesóm: „Ne már!
Azt hiszik, hogy a te gyerekeidet szereted.
Valójában ez riasztó.” Erre én: „Ez korrekt.”
Totyogó. Abban a korban van. Kétéves.
Kiüríti az összes szobát.
Felforgatja, mintha kokaint keresne,
mintha 24 órája lenne elmenekülni,
mielőtt egy drogkereskedő arcon lőné.
A férjem tűzoltó. Legalábbis azt hiszem, hogy tűzoltó.
Lehet, hogy sztriptíztáncos tűzoltó jelmezben.
Ez az életem.
El kell mennem ezekre a Staten Island-i vacsorabálokra,
erre kirak engem egy garnélafeldolgozónál.
Én vagyok az egyetlen zsidó. Minden nő Gina.
Tengernyi Gina van itt.
Csak kirakott, napbarnított csöcsök és csillogó feszületek sora.
A férfiak… Ahogy a többiek gratuláltak
a gyerekünkhöz, szörnyű.
Azt mondták: „Cuki.
Pici kislány. Most kell babusgatnod, ugye? Amíg fiatal.”
Miért hangzik ez számomra fenyegetésnek?
„ A nap vége a családé.
Oké? A családé.” Mire én:
„Miért érzem, hogy megölnek a Maffiózók,
mikor köszöntök?”
Úgy hangzik, mintha beismerése lenne annak,
ami nyomja a lelküket.
„Tudod, mit? A napok hosszúak,
az évek pedig rövidek. Most kell babusgassad. Oké?
Megöltem az első nejemet.” Mire én: „Ezt
nem akartad kimondani.”
„Diane gyorsan elment. Néztem, ahogy lehunyja a szemét.
Mindenki biztonságban van! Minden oké!”
Ez az én típusom. A tiétek más.
Nem tudsz típust váltani. A vastag nyakú, bamba pasikra bukok.
Ezt szeretem!
Szeretem, ha úgy néznek: „Kövesd a pénzt,”
amikor az oltásról beszélnek.
Az ilyen pasik neve Vinny, de Dino is van köztük.
Az egyik Vinnie eljött…
Azt mondta: „El kell vigyed őt a Disney-be.
Ez igazi családi élmény. Menjetek az EPCOT-ba!”
Utána meg: „Az igazi Japán az EPCOT-ban van, tudod?”
„Olyan, mint a valódi Japán.” Minden irónia nélkül.
„Azt hiszik, minden pénzt el kell költeni,
hogy Japánba repülhessünk, ez azonban átverés.”
Arra utalt, hogy beutazni a világot kész átverés,
miközben az EPCOT a valóság. Ez a valóság Vinny elméjében.
„Milyen voltam, mikor akkora voltam, mint a lányom most?”
Soha semmi jót nem mond rólam.
Ilyeneket mond, hogy: „Nagyon gyorsan ettél.”
Én: „Ez lenne a legfontosabb?”
„Nagyon gyorsan ettél, egyszer a torkodon akadt a csont,
emlékszem rá. Egy zabagép voltál.
Gyorsan étkeztél, ami nem volt biztonságos.”
Erre én: „Köszi, hasznos volt, visszatérünk rá.”
És akkor a sok „tűzoltófeleség”… Ilyen szó nincs,
meg is kértek rá, hogy ne mondjam…
Legyenek „katasztrófaturisták”! Én is az vagyok.
Noha sok más nő is…
sok ember csinálja.
Hosszú monológokat írnak az Instagramra, milyen fantasztikus
a házasságuk. Ismertek ilyet?
Nem tudom, mi visz rá valakit, hogy elvigye a férjét
egy gyerekruhaboltba. A fickó felpuffadt és másnapos.
Teljesen zavarodott.
Nem tudja, miért van ugyanolyan flanelben,
mint az egész tágabb családja.
És azt mondják: „Vinny, napról napra próba elé állítasz engem.
Veled minden nap egy csodás, kihívást jelentő utazás.
Tényleg meg kellett kérdőjeleznem mindent, amit lehetségesnek hittem
ezen a nonstop tanulási úton, melyen közösen haladunk.”
„Vinny épp a PornHubon van.
Mitől lettek kétségeid?”
Olyan részeg volt, hogy el volt ázva. Csak úgy csöpögött.
A férjem sose készít rólam fotókat,
azt mondja, nincsen hely a telefonján.
Erre én: „Ez nem tárhelyprobléma.”
„Nincs hely a telefonomon!”
Azon a képen, ami rólam készült, ettem.
Épp egy szendvicsdarabka volt a szám sarkában.
Ez volt a leggázabb pillanat.
„Tényleg ezt fotóztad le?”
Mire ő: „Hát ez a lényeged,
nemde? Egy zabagép vagy.”
Ennyi volt, köszönöm.
Rachel Feinstein, hadd hallja!
A humoristák jó barátaim, ahogy a következő vendégünk is.
Ő az egyik kedvenc humoristám.
Ő pedig nem más, mint Mr. Chris DiStefano!
Ez igen, Amy!
Azta!
Helló!
Sziasztok, hogy vagytok? Jól érzitek magatokat?
Ez van, haver. Ez a szülői műsor.
Úgy érzem, itt senkinek sincs gyereke, ugye?
Ez L.A., kinek van… Nyolc.
Van gyereked, haver? Úgy tűnik, hosszú a COVID-od.
Ott ülsz lihegve… Látom.
Tudtam. Láttalak,
mondom: „Ez a pasi meghal!”
És tényleg.
Vannak gyerekeim. Két kislányom van. A lányok Puerto Ricó-iak.
Értitek? Sokféleség? Fehér vagyok.
Értitek, ugye? Nos, ennek a fehér embernek latina kislányai vannak,
akik nem beszélnek angolul, az a helyzet.
A nagyobb gyerekem egyáltalán nem…
Csak spanyolul beszélnek, az anyjuk szintén…
Nézem az Encantót, hogy beszélni tudjak a kölykeimmel.
De nem tudok… és ez szuper! Szeretném, ha tanulnának nyelveket,
de Papi csak angolul beszél.
De az a helyzet a gyerekekkel,
hogy nincs sem időm, sem energiám arra,
hogy gondolkodjak.
El kellett utaznom Portlandbe.
Tudjátok, ugye? Mindegy, az a város.
Szeretem ezt a helyet. Piros-fehér-kék a vérem,
de az a rohadt Portland? Úgy értem…
Azok az emberek túl sokak nekem.
Passzív-agresszívek, nagyon woke-ok,
és voltam már ott, csak rád néznek, és ítélkeznek feletted.
Két hete voltam ott. Két hete!
Oda kellett utazzak. Bementem egy kávézóba,
de nem tudtam, hogy még kötelező maszkot hordani,
mert oké, ez napjaink Amerikája,
van, amikor a barista így csinál…
Majd pedig így…
És csak csinálja. „Nem tudom, mit csinálsz.”
Erre csinálja tovább.
Mondom: „Nem ismerem a jelnyelvet, lehetnék jobb is,
csak egy fehér szardarab vagyok. Bocs.
Nem vagyok a jelelés ellen. Mit akar?”
De csak nem beszélt, csak így mutogatott tovább.
Erre én: „Mit szeretne mondani, hölgyem? Öntse szavakba!”
Erre azt mondja: „Maszkot kell viselni!”
Mondom: „Oké, oké, de mondhatta is volna!”
Mondtam, oké, és puszta udvariasságból felvettem egy maszkot,
majd azt mondtam: „New Yorkból jöttem, és…
ott már nem kell maszkot viselni.”
Erre ő: „Nos, itt Portlandben nagyon komolyan vesszük a COVID-ot.”
Mire én: „Vicces ember maga. De tényleg.
Egy igazi humorbomba.”
Nekiláttam, hogy kávét rendeljek.
Mondom: „Egy kis jegeskávét kérek, feketén!”
Mire ő: „Elnézést?”
Erre én: „Nem érthető?”
„Egy kis jegeskávét kérek, feketén!”
Erre ő: „Mármint egy kis jegeskávét, tejszín nélkül?”
Mire én: „Az nem ugyanaz, mint a kis jegeskávé, feketén?”
Azok után, amin az afroamerikai közösség
az elmúlt két évben átment,
úgy vélem, normálisabban is rendelhetne kávét.”
Mondom: „Inkább nyakazzon le az ISIS,
semmint hogy akár egy szót is tovább beszélgessünk!”
Úgyhogy levettem a maszkot,
kisétáltam a kávézóból, két háztömbnyivel lejjebb
bementem máshová, és azt mondtam:
„Egy kis jegeskávét tejszín nélkül,
mert egy puhapöcs vagyok!”
Tudjátok… Nem tudom. Ez van.
Az emberek…
Mindenki gógyis. Mindenki dilis kicsit.
Értitek, mit mondok? Újabban lassúak vagytok.
Például mikor elment a kutyám.
Szép élete volt. Tizennyolc év.
Tizennyolc év, az én kutyám. A kis Larry. Így hívták.
Tizennyolc volt, de olyan kutya volt…
Az elmúlt 16 évben haldoklott.
Valahányszor elmentem anyámhoz…
nála volt a kutya, más-más testrészén volt biopszia,
egyik szemére vak volt, a feje kifordult,
mindig vérzett.
Úgy nézett ki, mint egy polgárháborús sérült.
Valakinek el kell altatni.
Egyértelmű volt, hogy meg akar halni.
Elmentem anyukámhoz,
és azt mondtam: „El kell altatni.”
Erre ő: „Jézus még nem hívta.”
Erre én: „Nem, engem hívott, hogy mondjam el… Mondom,
meg akar halni.”
Odamennék egy marék főzőcsokoládéval.
„Ki akar csokitól meghalni? Gyerünk!
Egyed csak, ez a dicső halál!”
Na, egyik nap megyek anyámhoz, a kutya meg haldoklik.
Úgy értem, holtan fekszik a földön.
Én meg mondom: „Vigyük el az állatorvoshoz,
ne szenvedjen tovább!” Mire ő: „Rendben, gyerünk!”
Este 12 óra volt, éjfél, én meg nagyon éhes voltam.
Megyünk az állatorvoshoz, erre látom, hogy ott egy Wendy's a sarkon.
Mondom: „Anya, menjünk gyorsan! Beugrok a Wendy'sbe.
Veszek, amit csak szeretnél.” „Nem, irány az orvos!”
Erre én: „Jó, akkor éhen halok!” Olyan voltam, mint egy hisztis tinédzser.
Harminchét éves vagyok.
Megérkeztünk a dokihoz, aki tök jó fej volt.
A legszebb hölgy, akit láttam.
Azt mondta: „Megvizsgáltuk Larryt,
és úgy látjuk, hogy élete végére ért,
berakunk egy kanült a kis mancsába,
a gyógyszer pedig fél perc alatt hat.
Harminc másodperc múlva megáll a kis szíve,
de ő a mennyországba jut
Szörnyellával meg a többiekkel.
Minden rendben lesz,
semmi sem fáj már neki, és ez így van jól.”
„Rendben.” Közben arra gondoltam: „Harminc másodperc.
Mire végzünk a papírmunkával, vége lesz.
Fél egy van, a Wendy's kettőkor zár.”
És most figyeljetek! Ez teljesen igaz sztori.
Szóval megy le a gyógyszer, ahogy mondták,
kanül a mancsban, folyik a gyógyszer,
mindjárt belefolyik a testébe, leáll a kis szíve,
30 másodperc.
Mind zaklatottak vagyunk, én is, anyám is,
vigasztalom őt. Vigasztalom az anyámat, aki sír.
„Anya, minden rendben van.” Eltelik 15 másodperc:
„Félidőben vagyunk, anya, félidőben vagyunk.”
Öttől elkezdtem visszafelé számolni: „Öt, négy,
három, kettő, egy! Itt a vége!”
Larry pedig él.
Még mindig él. Erre én: „Oké, van ilyen,
de ahogy múlik az idő, telnek a másodpercek,
Larry egyre energikusabb lesz, olyan színe lesz,
amilyen sosem volt, szürke szőrű volt, most meg narancsos a színe,
és ismét lábra állt.
Mondom magamban: „Ez igen, Larry rohadtul jól néz ki! Mi történik?”
Öt perc múlva megkérdezem az állatorvost: „Valami baj van?”
Azt mondja: „Abszolút.” Mire én: „Oké, semmi gond.”
Kimegy, majd egy perc múlva visszajön és azt mondja:
„Nagyon sajnálom.
Most vettem fel egy új asszisztenst,
aki véletlenül elektrolitet adott a kutyájának,
mert a másik kutya dehidratált lett,
és összekevertük a gyógyszereket.”
Majd folytatja: „De ne aggódjanak, itt a jó gyógyszer!
Egy másodperc, és halott.”
Esküszöm,
amint beadta a jó orvosságot,
azonnal meghalt.
Mintha valaki a szoba tetejéről mesterlövész puskával
fejbe lőtte volna. X volt a szeme helyén,
szelleme a mennybe ment, 1:59-kor pedig nálam volt a szendvicsem.
Fantasztikus volt. Köszönöm, srácok.
Ti vagytok a legjobbak, fiúk. Remek közönség vagytok.
A backstage-ben mindenki rólatok beszél. Mindenki szeret titeket.
Szeretnénk hivatalossá tenni, elköteleződni.
Oké. Ez a humorista tagadhatatlanul vicces, és nagyon szeretem őt.
Hölgyeim és uraim, a színpadon Lil Rel Howery!
Üdv! Mizújs?
A Netflix egy kibaszott vicc.
Én meg farmerban… Mondok valamit.
Bevallom a korom, 40-es vagyok, és mit csinálnak a 40-esek?
Olyan holmikban járnak, melyeknek semmi értelme.
Farmerszerkó cowboykalappal.
Meglehetősen öreges.
Én vagyok a fasza apa! Tudjátok, ki.
Nos, van egy 13, egy 12 és egy ötéves gyermekem.
Tudom, srácok. Basszus!
Tudjátok, mi a poén? Ifjú szülőként
próbáltam mindent jól csinálni.
Mostanra nagyon nem érdekel. Értitek?
A legkisebbel elmentünk ugrálóvárba,
és belepisált, mire én: „Na húzzunk innen!”
Értitek, ugye? Én nem…
Nem öltöztetem át, elhúzunk onnan a francba.
Végig pisált, de nem látták.
Mondom: „Gyerünk már!”
Francba!
Utálok megint új apa lenni.
Cipelni a rohadt gyerekülést.
Az emberek lenézik ezt. Nem tudják,
milyen nehéz egy kézzel cipelni egy emberi lényt. Hülyeség!
Amíg bekötik az övet, cipelem azt a szart,
ahogy lehet. Fejjel lefelé? Legyen! „Basszus!”
Nem megyek börtönbe! Be van kötve!
Amíg ki nem esik, jók vagyunk!
A lányom 13 éves, nagyon tini.
Megjött a menzesze.
Igen, velem történt. Reméltem…
„Velem kell lenned? A francba!”
Elvált apa vagyok, ez az én időm volt. Azt mondtam:
„Várjunk csak, mi a szarért…
Nem állok rá készen.” Értitek?
Próbálkoztam, de nem tudtam, mit kell venni.
Mindent megvettem.
Azt se tudtam, mit kell venni.
A hölgy állandóan szekált: „Rejtekhelye van, vagy mi?
Minek ennyi különböző méret?
Mi folyik itt, uram? Mi folyik itt, uram?”
A franc tudja.
Mondom: „Az a… betét kéne, amelyik a legjobb nedvszívó.”
Hülyék vagyunk, ezt gondoljuk, ugye?
„Az a szar kell, amelyik a legjobb nedvszívó.”
Amikor kipakolok az asztalra, azt mondja: „Apa,
ez nagyiknak való, nem is tudod…
min megyek keresztül. 13 éves vagyok!”
„Nem a legjobb nedvszívó kell?”
A fiam is ott volt, és meg volt zavarodva.
Nézegettük ezt a szart, én meg mindent kivettem a dobozból,
erre ő játszik a… „Tedd le azt, ne játssz vele, fiam!”
Nem kibaszott lézerkard.
Ekkor azt mondta: „Mondjak valamit, apa?
Nekem a nagymamás kell.”
Ezen elgondolkodtam.
Úgy, ahogy a fiúk szoktak.
A kislányok szeretnék, ha nem tudnának a menzeszükről.
Kell, ami elrejti ezt a szart.
A fiúk nem szaroznak. Ha menstruálnának,
azt akarnák, mindenki tudja, mekkora problémájuk van.
„Igen, menzeszem van. Miről beszélsz?
Haza kell vigyetek, ma nem tudok sulizni. Menzeszem van!
Álmos, éhes, fáradt vagyok, nem tudok figyelni. Elegem van!”
Túl sokat kell tanulnom a nőkről, mert van egy 13 éves lányom.
Elmentünk melltartóért, hát baszki!
Nem tudtam, hogy ez a hátról szól.
Srácok, sokáig azt hittétek, hogy a cicikről van szó, de nem!
A szám azt jelzi, hogy mekkora a hátuk, ezért…
Ha dupla D-t láttok, az nem a cicikről szól,
csak nagy a háta. Csak őszinte vagyok.
Ha nem tudtátok.
El is felejtettem, hogy stand-upolok.
Gondolkozol a valós dolgokról,
például: „A francba, meg kell oldanom ezt a Legoland szitut!”
Baszod, van egy 13, egy 12 és egy ötévesed, az ötéves nem tud segíteni.
Így persze én sem tudok segíteni.
Jól szórakoznak, mint a 13 és a 12 éves,
hogy jól érezzék magukat. Nézem ezt a kis szarházit…
Bocsi, ő a gyerekem, de…
Meggondolatlan hülyeségeket csinál, kis hidat,
hülye autót, ami kibaszott lassú.
Azt mondja: „Apa, felültünk a hllámvasútra!”
„Pofa be! Kapjátok be!”
Igen, ez az igazság.
A 12 éves fiam olyan, mint a legjobb barátom,
a legidősebb… sokban hasonlít rám,
és ezt nagyon csípem. Szeretem, hogy ez a srác olyan, mint én.
Ha nem a gyerekem lenne, biztos kibaszott jó haverok lennénk.
Ha egyidősek lennénk, meg is dugnám.
Ezért néha azt sem tudom, hogy segíthetnék neki.
Értitek, mire gondolok? Olyanokon megy át,
mint a 12 éves fiúk, mondjuk, attól függ,
de a fiúknak van az a kissé furcsa büdös időszakuk, ugye?
Amikor nem mossák ki eléggé a seggüket.
Anyukája azt mondta: „Te, beszéljél már vele!
Nem törődik magával. Ugyanazt a ruhát hordja.”
És nagyon nehéz elmondani a legjobb barátodnak, hogy büdös.
„Figyi, haver, beszélnünk kell!”
Esetleg használhatsz körülírást is.
Viccelődhetsz egy kicsit. „Mókás, ugye?
Nézd, anyukád azt mondta, büdösek a golyóid!
Mossad már meg azt a szart, hogy ne kelljen többet beszélnünk erről, oké?
Vettem neked új zoknikat. Ne hordd már mindig ugyanazt a büdös zoknit!”
Nos, ennyi voltam ma estére!
Köszönöm, nagyon köszönöm. Lil Rel Howery voltam.
Lil Rel, hadd hallja!
Remek közönség vagytok.
Búcsú előtt köszönetet mondanék szüleinknek,
akik azzá tettek minket, akik vagyunk, és elláttak minket ezzel a sok anyaggal.
Köszöntse nagy taps még egyszer Chris DiStefanót!
Ez te vagy.
- Nicsak, milyen helyes pasi voltál! - Igen.
Mi történhetett? Na mindegy. Ron Funches!
Christina P! Tapsoljuk meg!
Jaye McBride!
Milyen csini vagy, Jaye!
Rachel Feinstein!
És még egyszer Lil Rel Howery!
Cukik vagyunk!
Nagy tapsot mindenkinek! Jó éjszakát!
Nem fura, hogy mindannyian évek óta ismerjük egymást?
Tényleg nem tudunk semmit.
Nem tudunk semmit egymásról.
Beszélünk arról, hol nőttünk fel, de nem figyelünk.
Igen, sokat tanulok más humoristákkal beszélgetve.
„Filmiskolába jártál?” Mintha nem tudnék semmit.
A fiam írt egy szkeccset. Tökre vicces volt,
de egy picit meg is sértett.
„Kérlek, szerepelj benne,
szeretném, ha úgy beszélnél, mint amikor boldog vagy!
Ne úgy, ahogy igazából!” Mire én: „Ez meg mit jelent?”
Igen.
Nagyon könnyű!
A feliratot fordította: Bernadett Refi