Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Urați-i bun venit gazdei voastre, Amy Schumer.
Mulțumesc!
Vă mulțumesc foarte mult!
Chiar merit asta. Cu siguranță.
Vă rog, luați loc! Vă rog!
Mulțumesc.
Dacă până acum n-am luat COVID, acum l-am luat sigur.
Ce bine o facem.
Încă nu am avut COVID.
Să aplaude cei care n-au avut COVID.
Îmi place cât de îngâmfați sunt toți… Da!
Și ceilalți se uită ca și cum: „Du-te naibii.”
Ne pare rău, încă nu am avut. Ne pare rău…
Bănuiesc că Dumnezeu are protejații săi.
Nu. Îl vom lua în seara asta.
Deci…
Nu știu dacă știți, dar am făcut un copil.
Mulțumesc.
Mulțumesc. Nu arăt rău după un an, nu?
Au trecut trei… au trecut trei ani.
Încă nu am făcut un album pentru fiul meu.
Mama tot încearcă să mă convingă. Pur și simplu nu pot s-o fac.
Ea a avut albume detaliate despre noi toți.
Dacă te gândești, aceste albume sunt doar
despre dinți, păr și amprente.
Pare că e jurnalul unui criminal în serie.
A notat o etapă importantă, pe care am văzut-o recent.
Nu-mi vine să cred că a considerat că e bine.
Era: „La 24 de luni, Amy se poate uita la televizor timp de trei ore.”
Era o etapă de care era mândră.
Fiul meu atinge zilnic acest prag, deci nicio grijă.
Sunt întrebată: „Cât timp stă în fața ecranului?” Eu zic: „Tot timpul.”
Mama face albume despre mine, iar când aud asta, oamenii zic:
„Ce frumos.” Dar notează fiecare lucru.
Lucruri pe care le-am evitat.
Articole din tabloide, în genul: „Amy Schumer: însărcinată sau doar grasă?”
sunt în album.
Zic: „Crezi că vreau să-mi amintesc asta?”
Pe fiul nostru îl cheamă Gene.
Da, e un drăguț.
I-am pus numele Gene după numele mamei soțului meu,
Jean, așa se numea. A murit, ceea ce este trist…
dar să nu am o soacră?
Îmi pare rău!
E clar că am făcut ceva bun într-o viață anterioară, îmi pare rău!
Deci primul nume e Gene,
iar al doilea nume e Attell, după Dave Attell, incredibilul comedian.
Da. E un vechi prieten de familie.
Și numele de familie al soțului e Fischer.
De aceea nu voi lua niciodată numele lui,
pentru că nu vreau să mă numesc Amy Fisher.
Pe care, unii o știu drept Lolita din Long Island,
cea care a încercat s-o ucidă pe soția iubitului ei.
În fine, ne-am hotărât asupra numelui,
și, la o lună după ce născusem, o perioadă deloc vulnerabilă,
am realizat că pe fiul nostru îl cheamă
Gene Attell. Genital.
Fisură Genitală…
A mai dat-o cineva în bară în halul ăsta? Probabil că nu.
Așa că i-am schimbat rapid al doilea nume.
Sper că e mai bun. I-am pus numele „Dingleberry”… e bun?
Va fi bine la școală?
Fiul meu mi-a văzut pentru prima dată tatuajul de pe spate.
E o conversație amuzantă, nu?
Și zice: „Ce e aia?” Și i-am explicat
„Mama ta este o panaramă.”
Bine.
Mă străduiesc mult. Te străduiești să fii un părinte bun, dar…
Nu devii mai bun. Doar că te obișnuiești să o dai în bară.
Nu? Despre asta e vorba. Te obișnuiești.
I-am pus filme Disney, a fost distractiv.
Doar că toate sunt atât de problematice.
Dacă v-ați uitat la filme Disney cu copiii,
înainte de fiecare film Disney, ar trebui să spună,
„Am dat-o în bară, bine?
Am dat-o în bară atunci și acum, ne pare rău,
o lăsăm așa cum este,
dar e o porcărie.” Și e adevărat.
Zic: „Despre ce tot vorbesc? E Peter Pan,” înțelegeți?
Și punem Peter Pan.
Și popoarele indigene, fac așa. Groaznic.
O porcărie. „Asta nu e bine. Altceva?”
Femeile din aceste filme…
în Peter Pan, sunt sirene.
Vi le amintiți? Sunt topless, cu părul lung și vorbesc în șoaptă.
Da. „Peter.
Ne este dor de tine, Peter.
Suntem umede. Suntem sirene!”
Nu te poți uita la așa ceva!
Nu încercați să vă uitați la Cartea Junglei.
Am zis: „Să trecem la unele mai noi,
am auzit că Tangled e drăguț”, așa că ne-am uitat.
E despre Rapunzel, știți, fata cu părul lung și blond.
Urmează o dezvăluire: în acest film, dacă îi tai părul lui Rapunzel,
se întâmplă ceva oribil.
Devine castaniu!
Și fix asta se întâmplă!
I se taie părul și rămâne cu părul scurt și castaniu!
E respingătoare!
Dar chiar dacă e hidoasă,
prințul găsește, totuși, o cale de a o iubi.
Nu-i așa că e frumos?
Cu asta vreau să crească fiul meu.
Am un obicei prost, când îi citesc, da, îi citesc, pentru că sunt o eroină.
De fiecare dată când apare o femeie blondă și atractivă, în orice carte,
zic: „Cu cine seamănă?”
Ca Fata cu părul bălai și cei trei ursuleți, zic: „Fata cu părul bălai…?
Îți aduce aminte de cineva?”
El zice: „Mami!” Iar eu zic: „Doamne, mulțumesc!”
Apoi vede ursul și zice: „Mami!”
Îi zic: „Răspunde doar când ești întrebat!”
Sunteți un public minunat,
ne vom distra în noaptea asta.
E o selecție incredibilă, sunt unii dintre cei mai buni prieteni și comedieni,
am venit să ne plângem de familiile noastre,
și suntem fericiți că sunteți aici, ca s-o facem împreună.
Așadar, doamnelor și domnilor, urați-i bun venit lui Ron Funches!
Bună!
Mulțumesc!
Ce spectacol distractiv, vorbim despre familii. La naiba, iubesc familiile.
Mă descurc foarte bine. Viața mea de familie merge bine.
Tocmai am împlinit un an cu soția mea, ceea ce este minunat.
Da.
Este a doua căsătorie, așa că am impresia că va dura.
Dacă ești la prima căsătorie, îți recomand să scapi repede.
Nici măcar nu ai ajuns la forma ta finală.
După prima mea căsătorie, am fost puțin îngrijorat că eram stricat
și că nimeni nu mă va mai dori, când, de fapt, e invers.
Știam mai multe despre mine, știam ce îmi place și ce nu.
Știu cât de bună este căsnicia mea acum
pentru că mă pot raporta la cât de aiurea a fost prima mea căsnicie.
Și nu-mi place să vorbesc rahaturi despre fosta,
doar că ne-am căsătorit prea tineri.
Nu aveam încredere unul în celălalt, nu ne respectam.
Încerca… eu eram mai mare atunci
și tot încerca să mă îmbrace în haine care aveau imprimeuri cu câini uriași.
Sau care aveau modele florale stridente și pantaloni scurți.
Încerca să mă facă să arăt ca un Gabriel Iglesias de culoare.
Să nu vrea nimeni să și-o tragă cu mine.
Dar soția actuală, vrea să fiu drăguț!
Înainte să ies, îmi aranjează părul.
Se asigură că sunt bine îmbrăcat. Ca oamenii să-și dorească să mi-o tragă.
Asta e o căsnicie bună!
Mulțumesc!
Nu știam că o căsnicie poate fi așa mișto!
Credeam că trebuie să fie o luptă constantă.
N-am știu că putem petrece timpul împreună,
să râdem împreună,
să ne uităm la Seinfield toată ziua,
până când îmi face sex oral.
Dacă poți reduce căsnicia la această propoziție, Dumnezeule,
e o căsnicie minunată.
Mai ales dacă înțelegi de câte ori m-am uitat la Seinfield toată ziua…
fără să mi se facă sex oral.
Dar nu mai este cazul.
Acum mă excit de îndată ce aud coloana sonoră.
Imediat ce aud ritmul,
zic: „Mă duc să-i aduc elasticul de păr!”
Mulți dintre voi recunosc acel elastic.
Trebuie să fii grijuliu.
Soția mea e foarte grijulie, de asta ne-am îndrăgostit.
Înainte s-o cunosc, mai fusesem căsătorit și aveam deja un băiat.
Ziceam: „El va fi obiectivul meu.”
Dar a intrat ea în viața mea și era atât de drăguță.
Îmi punea mereu aceeași întrebare,
până când și-a croit drum spre inima mea.
Și o să vă spun ce mă întreba,
în caz că vreți să agățați un bărbat.
Soția mea mă tot întreba…
dacă beau destulă apă.
Ziceam: „Amândoi știm că răspunsul e nu.”
Cred că adevărata întrebare e: „De ce naiba îți pasă?”
Mă întreba pentru că îi păsa de mine!
Îi păsa de sănătatea mea.
Și asta m-a deranjat, la început nu mi-a plăcut.
Eram obișnuit cu scorpiile astea din Los Angeles.
Dar ea a continuat.
Când ieșeam la întâlnire,
o luam de acasă, sunam la ușă,
deschidea ușa și știți cu ce mă aștepta?
Cu o sticlă de apă!
Dacă eram norocos și petrecea noaptea la mine,
mă trezeam dimineața, mă întorceam, iar ea era deja plecată.
Dar știți ce era în locul ei?
O sticlă de apă!
Într-o zi mi-am dat seama,
și mi-am zis…
„Niciunei târfe nu i-a păsat de hidratarea mea!”
După prima căsătorie, n-am băut apă cinci ani la rând.
Nimeni n-a zis nimic.
Și aveam icter la vârsta adultă, a fost groaznic.
Ce iubesc la soția mea e că a devenit imediat o mamă vitregă minunată.
Am fost un tată singur, majoritatea timpului,
am un fiu care a fost diagnosticat cu autism la vârsta de doi ani.
Am trecut prin terapii,
crize, diferite probleme și sunt foarte mândru că acum
are 19 ani și a absolvit liceul.
Lucrează la o alimentară.
Eu am muncit la o alimentară la 19 ani,
cu puțin timp înainte să-l am.
Și zic: „Dacă nu lași pe cineva gravidă în următoarele șase luni,
te descurci de minune!”
E foarte disciplinat și nu știu de ce.
Pentru că eu nu l-am disciplinat.
Nu știam cum, mai ales că aveam un adolescent cu autism.
Nu știam ce să fac, nu știam dacă era adolescența
sau ceva legat de autism.
Nu știam ce anume
l-a determinat să descarce șaizeci de episoade din Prețul corect.
Dar știu că nu e ceva normal.
Prețul corect este o emisiune bună, dar este aceeași emisiune în fiecare zi!
Zic: „Fiule, trebuia să încarci toată memoria DVR cu Prețul corect?”
Și spune: „Încerc să țin statisticile sezonului, tată.”
Îmi zic: „Deci e autismul.”
Continuă.
Îmi place să-l văd cum devine adult, să aibă propriile gusturi.
Cel mai mult îmi place să împart contul de Spotify cu fiul meu.
Îmi place că la sfârșitul anului primești activitatea ta pe platformă.
Am ocazia să aflu ce crede un adolescent cu autism
că e cea mai tare melodie a anului.
Se pare că melodia preferată de anul trecut a fiului meu…
ăsta e un fapt real…
a fost sunetul emis…
de albine…
bâzâind pe o pajiște.
Nu!
Da, e simpatic când nu trebuie să trăiești cu asta.
Încearcă să trăiești cu asta zilnic.
Nu poți face ce fac toți părinții.
Nu poți țipa: „Hei! Poți să oprești această…
zi încântătoare de vară?”
El zice: „Tată, nu înțelegi muzica ce vorbește generației mele!
Trebuie să-ți deschizi mintea! Are un zumzet bun.”
Vă mulțumesc pentru timpul acordat, sunt Rob Funches.
Dragule! Bravo!
Bravo! La revedere!
Cât de amuzant e Rob Funches?
Sunteți un public bun.
Păstrați-vă energia. Doamnelor și domnilor,
urați-i bun venit domnișoarei Jaye McBride!
În regulă! Vă mulțumesc.
E grozav să ieșim fără mască pe față.
Nu-i așa? Bine.
Un tip a refuzat să facă sex cu mine dacă nu purtam mască.
Asta cu mult înainte de pandemie.
Nici măcar nu era o mască medicală, era o mască Spider-Man.
Zicea: „Te-am prins, Web Slinger!” Ceea ce…
Primești ce ți se oferă, nu?
E greu cu întâlnirile. Știți că sunt trans, nu? V-ați dat seama?
Ia uitați, detectivii din LA.
Ziceți: „Sunt din Kansas, nu de pe Marte, normal că îmi dau seama.”
Ciudat e că, înainte de vaccin, nu eram trans.
La naiba cu Johnson & Johnson, vă jur.
O singură doză, pe naiba.
Nu, de fapt, am făcut tranziția acum 15 ani,
nu, mulțumesc, dar…
Nu aplaudați. Am făcut-o ca să particip la Jocurile Olimpice.
Nu sunt eroină.
Și am știut de la început, am știut foarte devreme,
la cinci ani, am dus câinele la medic, ca să-l facă bine,
iar eu strigam: „Vindecă-mă și pe mine!”
Și ca să fie și mai greu, sunt irlandeză catolică,
Știu, nu? Uite cât de catolică sunt.
Bunica mea a avut zece copii.
Da, zece. Asta da irlandeză catolică, nu?
Și a pierdut două sarcini, a fost însărcinată de 12 ori în 16 ani.
Remarcabil, nu? Nu a mai avut menstruație, ci agitație.
Da, bunica era de modă veche.
Adică… mi-a zis odată că ea nu crede în persoanele gay.
A spus: „Nu cred în persoanele gay.”
Ciudat, pentru că a crezut în îngeri, spiriduși și Sasquatch.
Am un unchi care e preot.
Mi-a zis: „Nu vreau să te văd în stand-up
pentru că nu vreau să te aud vorbind despre cum faci sex cu un bărbat.”
Așa că îi trimit poze.
El nu a reacționat așa.
Lumea spune: „Dacă ai fi crescut cu credință, ai fi fost normal.”
Le spun: „Dragă, am fost băiat de altar.
Și mi-a plăcut!”
Nu, preotul nu m-a atins, nu s-a dat la mine și nici nu m-a molestat.
Deși am încercat.
Ziceam: „Părinte, în confesional e prea cald pentru pantaloni!”
Tatăl meu credea că, fiind băiat de altar, voi deveni bărbat,
dar se pare că purtând rochii și bând vin toată ziua nu a fost de folos.
Da, tatăl meu nu era încântat de asta.
În copilărie l-am întrebat:
„Tată, cum i se spune unui băiat care vrea să fie fată?”
Mi-a răspuns: „Nu știu, dar cu siguranță nu primește înghețată!”
Îngrozitor, nu? Nicio grijă, moare la sfârșit.
Ori iubiți umorul negru, ori nu vă iubiți tații.
Tatăl meu a murit în preajma Crăciunului.
Nu știam ce să-mi doresc pentru că deja primisem ce voiam.
Așa că fac terapie.
Mulțumesc, cred.
Fac terapie, am vorbit mult cu terapeutul meu despre mama.
Mama mea a murit…
Da, știu: „Mamă moartă, tată mort.
Ce urmează, micuță orfană trans?”
Vorbim mult despre mama mea. A fost grozavă.
Terapeutul crede că trebuie să vorbesc cu mama zilnic,
ceea ce pare… o nebunie,
așa că vorbesc cu manechinul din pod,
pe care l-am îmbrăcat în hainele ei.
Dar mama a fost grozavă.
Era în genul lui Martha Stewart. Un condamnat care știa să gătească.
Când i-am spus prima dată că sunt trans, i-a luat ceva timp să realizeze.
După ce i-am zis, a spus că se duce să se roage Domnului.
Normal, ești o femeie albă de vârstă mijlocie
și, când nu-ți place ceva, vorbești cu managerul.
Am lovit unde doare mai tare, așa-i, LA?
Încă încerc să o mulțumesc pe mama.
După moartea ei, am zis că voi face ceva frumos.
Am decis că-i voi răspândi rămășițele în locul ei preferat:
orașul copilăriei mele, Westport, New York.
E în Munții Adirondack, lângă lacul Champlain.
Nu aplauda, nu ești de acolo.
După șase ore la volan, încep să împrăștii rămășițele.
Vine cineva și spune:
„Oprește-te, nu poți face asta!”
Întreb: „De ce nu?”
Și zice: „Prima dată trebuie s-o incinerezi.”
Așa că am pus-o înapoi în sacul de gunoi.
Și acum e în al doilea loc preferat.
În spate la Arby.
De asta am întârziat în seara asta…
Am trei frați.
Era ciudat,
părinții noștri erau zgârciți,
așa că ne spălam toți în aceeași apă.
Unul după altul, înțelegeți? Era îngrozitor.
Dacă erai ultimul, arăta ca râul Hudson la reflux.
Și, într-o zi, mă uit în jos și zic: „Asta e dezgustător.
Am 32 de ani…”
Un frate m-a renegat când a aflat că sunt trans,
dar e în regulă. Aleg calea cea bună.
Când am auzit că au devenit părinți le-am trimis o felicitare.
Scria: „Felicitări, e băiat!
…Deocamdată!”
Vă mulțumesc mult.
Aplaudați-o pe Jaye McBride!
În regulă!
Nu știu dacă ați auzit de premiile Oscar,
dar… da, anul acesta am fost co-prezentator la Oscar.
Da. Și…
cu toții am văzut acel lucru trist care s-a întâmplat.
A câștigat Jessica Chastain.
Nu, a fost trist când Will Smith l-a lovit pe Chris Rock.
A fost o situație neplăcută, șocantă,
dar, știți cum e,
s-a încăierat și mama lui s-a speriat.
Nu știu ce să zic!
Atunci am fost cenzurată. N-am avut voie să spun câteva lucruri.
Dar cred că vi le voi spune acum.
Da, voi păreți a fi oameni răi. Nu știu de ce ei m-au refuzat.
Deci, soțul meu îmi făcea sex oral,
sau, cum îi spune el, Jocul Calamarului.
Deci…
era pe Aleea Groazei…
în Casa Gucci.
Îi zic, Hai, Hai,
Face, tick, tick… BUM! ajunge în Belfast,
zic: „Jos de pe Duna mea,” și s-a născut fiul nostru.
Ce părere aveți?
Să continuăm. Doamnelor și domnilor, aplaudați-o pe Cristina P!
Salut!
Salut, Los Angeles.
Doamne, m-am mutat în Texas. Am stat în Los Angeles 44 de ani.
Știu, iertați-mă. Mă simt vinovată că sunt aici, parcă sunt un tată divorțat…
care vine să-și viziteze copiii.
Le spun: „O iubesc pe mama voastră, dar trebuie să plec.”
Nu înțelegeți,
purtau măști N-95 singuri în mașină, a fost al naibii de…
În fine…
Sunt o mamă de vârstă mijlocie acum.
Da, mulțumesc.
Și mă îngraș de la orice. Orice.
Și trăiesc în Texas, deci tot ce pot mânca fără multe calorii e Clonazepam.
Și îmi place, înmoi tabletele în sos de grătar!
Îmi place în sud, sunt oameni drăguți, sunt mișto,
dar totul se mișcă într-un ritm glacial.
Nu au niciun simț al urgenței.
Și când am realizat asta, am zis: „Unde mă grăbesc?
Nu e nimic de făcut.”
Mă grăbesc să ajung la Chick-fil-A înainte să închidă duminica?
Știți de ce la Chick-fil-A e închis duminica, nu?
Pentru că…
E ziua în care se macină toate persoanele gay pentru a face…
aluatul pentru biscuiți. Sunt atât de buni!
Iar sosul ăla portocaliu, e lichid seminal de la gay…
Delicios.
Creștinii sunt pe partea asta, nu reacționează…
În regulă.
Sunt căsătorită de 17 ani,
mulțumesc.
Și încă urinează pe mine la duș, așa că e… mișto.
Și e ciudat că îi place să mă privească în ochi în timp ce o face.
Și se preface că nu știe ce se întâmplă.
Se holbează la mine și zice: „Simți mirosul?
Simți mirosul? Miroase urât.
Îl simți?”
Și zic: „Nu, tocmai am avut COVID.”
Binecuvântat fie COVID-ul.
Deci am un băiat de trei ani, unul de șase ani și un soț,
deci văd mai multe penisuri decât vezi în orice episod din Euforia.
Nu-i așa că vă place Euforia?
E un spectacol pentru mame de vârstă mijlocie.
Euforia e precum Cobra Kai, dar cu sâni. E cel mai bun.
Oamenii îmi spun mereu, „Știi, Cristina,
copiii cresc atât de repede.”
Le zic, „Serios?
Cu ce îi hrănești pe ai tăi? Pentru că aș vrea să grăbesc lucrurile.”
Înțelegeți?
Și nu copiii mă deranjează,
ci lumea părinților.
Pentru că sunt prea multe cereri.
Acum, trebuie să-mi îmbrac copiii în bumbac organic și în culori neutre.
Inclusiv, trebuie să le caut jucării care nu sunt discriminatorii.
Și trebuie să-i alăptezi până când ajung la facultate.
Da. Există o mămică în clasă,
care își alăptează fiul în vârstă de patru ani.
Mă scuzați, copilul are 208 săptămâni, da?
Va fi înțărcat McKenzie la timp pentru balul de absolvire?
Părinții mei nu au făcut nimic.
Nu-i așa? Înainte, părinții nu făceau nimic.
Părinții mei nici nu îmi puneau centura de siguranță.
Mergeam pe bancheta din spate în camioneta tatălui meu…
într-un scaun de grădină,
și scoteam mâna afară încercând să ating semnele de circulație.
Și când te oprea poliția, te lăsa să te joci cu pistolul.
Dar astăzi, Doamne, părinții sunt toți panicați.
Ați văzut vreodată mamele elicopter?
Când mă duc în parc, acela e timpul meu înțelegeți?
Beau o bere, mă relaxez.
Îi lași să alerge, pentru asta e parcul!
- Da! - Așa e.
Și văd sărmanele mame elicopter, le înțeleg.
Eram la fel la primul copil.
Știți genul de mamă care încearcă să facă totul cum trebuie?
Cea care narează tot ce face copilul, în timp ce o face.
„Bine. Bravo, Cooper!
Da, Cooper,
pune piciorul pe scară. Bravo!
Pune piciorul pe scară și traversează,
traversează, Cooper, bravo, Cooper!
Vrei o gustare, Cooper? Cooper, o gustare? O gustare? Cooper, Cooper?
Ce zici de un rulou cu brânză?
Vrei apă?
Cooper? O gustare?”
Până când, în cele din urmă, micul Cooper nu a putut să mai suporte și strigă:
„Am nevoie de spațiu!”
Aproape că am bătut palma cu el, „Uită-te la tine, cum impui limite
mamei tale!
Mie mi-a luat zece ani de psihoterapie! Ți-ai dat seama pur și simplu?”
Și nu le mai spuneți copiilor să fie ei înșiși. Dumnezeule.
Nu le mai spuneți copiilor să fie ei înșiși.
Știu deja să o facă. Ei știu.
Întrebați-l pe fiul meu. Probabil sunt dezbrăcați, pe alee,
purtând doar cizme de cowboy.
Iar zilele trecute, fiul meu mai mare, cel de șase ani,
vine la mine, gol și îmi zice: „Hei, mamă!
Vrei o surpriză?”
Apoi s-a întors și a tras un vânt chiar în fața mea.
Sincronizarea a fost impecabilă.
Cel de trei ani a văzut
și face exact la fel:
„Hei, Mamă! Vrei să vezi… Vrei să vezi o surpriză?”
Se întoarce, își îndepărtează fesele
și zice: ”Miroase-mi fundul!
Miroase-l!”
Da, aș spune că ai o idee destul de bună despre cine ești
când îți îndrepți fundul spre cineva.
Și nu-mi mai spuneți că există egalitate între sexe. Încetați.
Că „genul este o concepție socială.”
Cei care spun asta nu au crescut băieți.
Fetele și băieții sunt la fel? Serios?
Ai văzut o fetiță de șase ani să urineze pe un foc de tabără?
Și apoi să fie super încântată?
Zicând: „Dumnezeule, simți mirosul?
Îl simți? Miroase urât.”
Mă bucur să văd că e o problemă genetică.
Bine, vă mulțumesc mult. Vă mulțumesc.
E o adevărată plăcere s-o prezint pe cel mai bună prietenă.
Doamnelor și domnilor, urați-i bun venit domnișoarei Rachel Feinstein!
Mulțumesc!
Mulțumesc, sunteți drăguți.
Ce săptămână ciudată. A venit familia
și mama e dificilă.
Nu știu dacă și la voi e la fel. Mama mea nu are limite.
Când suntem singure,
îmi spune ceva ce nu vreau să știu.
Zice: „Într-un an m-am gândit să-l părăsesc pe tatăl tău.”
Îi zic: „Nu vreau să știu.”
Ea continuă: „I-am zis anul întunecat.”
Îi zic: „Pui titlu anilor?
Predai aerobic de tip moderat. Nu cunoști întunericul.”
Eu sunt la fel, dar cu străinii. Vorbesc mult cu străinii.
Dacă aștept la farmacie și-mi zâmbește cineva, încep:
„N-am simțit apreciere din partea tatălui. Știu că mă iubea, dar…”
Ca părinte, m-am temut de asta,
„Dacă nu simt legătura?”
Se întâmplă.
„Voi spune tuturor!”
La grătar, dacă cineva zice: „Ce drăguță e,”
le zic: „Pare nebunesc, dar nu o iubesc. Mă încearcă…
doar un sentiment de ciudă!”
Și când încep s-o iubesc, spun tuturor.
Zic: „O iubim!” și fratele meu: „Taci.
Majoritatea presupune că-ți iubești copiii.
E alarmant.” Și zic: „E un comentariu corect.”
E mică. Are doi ani.
Golește toate camerele.
Le răscolește ca și cum caută cocaină
și are 24 de ore ca să părăsească țara, înainte s-o împuște un traficant.
Soțul meu e pompier. Cel puțin așa cred.
Mulțumesc. Poate e stripper îmbrăcat în pompier.
Așa e viața mea.
Când mergem la un dineu în Staten Island, împreună cu colegii lui,
mă lasă pe undeva, lângă o masă cu creveți.
Sunt singura evreică. Toate femeile se numesc Gina.
E ca o mare plină de Gine.
Numai rânduri de sâni bronzați și cruciulițe strălucitoare.
Bărbații… felul în care ne-au felicitat când am născut, a fost cumplit.
Ziceau: „E frumos nu?
O fetiță. Să o prețuiești acum, bine? Cât timp e tânără.”
De ce o simt ca pe o amenințare?
„În final, e despre familie.
Țineți minte. Despre familie.”
„Parcă sunt pe cale să fiu ucisă de Clanul Soprano când ne salutați.”
Par că sunt pe cale să recunoască ceva
ce nu mai pot ascunde.
Zic: „Știți? Zilele-s lungi
și anii sunt scurți, nu? Trebuie să o prețuiești.
Mi-am ucis prima soție, Diane.” „Nu cred
c-ai spus asta, Dino.”
„Diane s-a dus rapid. Am văzut cum i s-a stins lumina din ochi.
E bine! Toată lumea e teafără. E bine!”
E genul meu. Fiecare are genul lui.
Nu-l poți schimba. Îmi place bărbatul cu gât gros și aspect ignorant.
Asta îmi place!
Un tip care pare că zice: „E despre bani”
când vorbește despre vaccin.
În general, toți sunt Vinny, dar mai e câte un Dino.
Un Vinny a venit…
Un Vinny a venit și a zis: „Trebuie să o duceți la Disney.
E o experiență în familie. Să o duceți la EPCOT.”
Și continuă: „La EPCOT e Japonia adevărată.
Japonia autentică.” Fără pic de ironie.
Zice: „Oamenii cred că trebuie să dai mulți bani
și să te duci până în Japonia, dar e o înșelătorie.”
Cumva a spus că a călători în lume e o înșelătorie,
iar EPCOT e realitatea. Asta era viața reală în mintea lui Vinny.
Am întrebat-o pe mama: „Cum eram eu la vârsta fetei mele?”
Niciodată n-a găsit ceva bun de zis.
Zice: „Mâncai foarte repede.”
Zic: „Asta e ce-ți amintești?”
Zice: „Mâncai în ritm rapid. Odată te-ai înecat cu un os de pui,
asta îmi amintesc. Erai lacomă.
Erai rapidă când mâncai și nu ne simțeam în siguranță.”
Îi zic: „Mulțumesc, ai fost de ajutor, voi reveni.”
Și multe neveste de pompieri…
m-au rugat să nu le mai spun așa…
Prefer „care și-o trag cu legitimații.” Mă identific.
Celelalte femei…
multe persoane fac asta.
Postează monologuri lungi despre cât de grozave sunt căsniciile lor,
pe Instagram. Îi știți?
Nu înțeleg instinctul de a-ți târî soțul
pe o plantație de dovleci. Tipul e balonat și mahmur.
E complet confuz.
Habar n-are de ce poartă pulovere asortate
cu toată familia sa.
Și începe: „Vinny, ești o provocare pentru mine, în fiecare zi.
Fiecare zi cu tine este este o călătorie plină de provocări.
M-ai făcut să pun la îndoială tot ceea ce credeam că este posibil,
în această călătorie de continuă cunoaștere.”
Zic: „Vinny e pe PornHub acum.
Ce naiba te-a făcut să pui la îndoială?”
Ultima dată când l-am văzut era beat și ud. Efectiv picura.
Soțul meu nu-mi face niciodată poze,
pretinde că nu are loc în telefon.
Zic: „Nu e o problemă de spațiu.”
El repetă: „Nu am loc în telefon!”
O singură poză mi-a făcut la nuntă, când mâncam.
Aveam un sandviș care-mi atârna de colțul gurii.
A ales cel mai prost și rușinos moment.
Îi zic: „Asta e poză?”
Zice: „Am capturat esența ta,
știi? Ești mâncăcioasă lacomă.”
Gata, gașcă. Mulțumesc.
Aplauze pentru Rachel Feinstein!
Acești comedieni sunt cei mai buni prieteni, inclusiv el.
E unul dintre comedienii mei preferați.
Îl cunoașteți ca dl Chris DiStefano!
Bravo, Amy!
Salut!
Salut, ce faceți? Vă simțiți bine? Sunteți bine?
Despre asta e vorba. E o emisiune despre părinți.
Cred că nimeni de aici nu are copii, nu?
Suntem în LA, cine are…? Doar opt.
Ai copii, omule? Da. Arăți de parcă ai avea COVID.
Stai acolo, respiri… mi-am dat seama.
Știam. Te-am văzut, zic: „Tipul ăsta zici că moare!”
Da.
Eu am copii. Am două fete. Fetele mele sunt portoricane.
Înțelegi? Diversitate? Sunt un alb grozav.
Știți? Sunt un alb grozav cu fete hispanice
care nu vorbesc engleză, asta e chestia.
Copiii mei, în special cea mare…
Vorbesc doar spaniolă cu mama lor.
Încerc să mă uit la Encanto ca să vorbesc cu copiii mei.
Și nu pot… e grozav! Vreau să învețe mai multe limbi,
dar papi vorbește doar engleza.
Dar având copii,
nu am timp și energie
ca să mă gândesc.
Trebuia să plec în Portland.
În fine, orașul ăla.
Iubesc țara asta. Am sânge roșu, alb și albastru, dar Portland? Știi?
Oamenii ăia… e prea mult pentru mine.
Sunt pasivi agresivi, vigilenți
și se uită la tine ca și cum te-ar judeca.
Am fost acolo în urmă cu două săptămâni.
Trebuia să mă duc. M-am dus la o cafenea
și nu știam că încă se mai purta mască,
pentru că suntem în America,
iar barmanița face așa,
nu se oprea.
O făcea încontinuu. Îi zic: „Nu știu ce faci.”
Făcea așa.
Zic: „Nu știu limbajul semnelor. Îmi pare rău, trebuia,
sunt un rahat alb. Știu, îmi pare rău.
Nu sunt împotriva semnelor. Ce să fac?”
Nu vorbea, făcea doar așa.
Zic: „Ce încerci să-mi spui, femeie? Folosește cuvinte!”
Și-mi răspunde: „Trebuie să-ți pui mască!”
Zic: „Bine. Puteai să spui asta!”
Îmi pun masca, politicos
și zic: „Îmi cer scuze, sunt din New York și…
acolo nu mai purtăm măști.”
Îmi zice: „În Portland, luăm COVID-ul foarte în serios.”
Zic: „Pari o persoană amuzantă. Sincer.
Pari foarte distractivă.”
Și mă duc să comand.
Zic: „O cafea neagră cu gheață, vă rog.”
Zice: „Mă scuzați?”
„Nu mă auzi prin mască?
O cafea neagră cu gheață, vă rog.”
Zice: „Adică o cafea cu gheață, fără frișcă?”
Răspund: „Nu e același lucru cu o cafea neagră cu gheață?”
Zice: „Ținând cont de ultimii doi ani ai comunității afro-americane,
ar trebui să vă gândiți mai bine înainte să comandați cafea.”
Zic: „Prefer să fiu decapitat de ISIS,
decât să mai vorbesc o secundă cu tine.”
Așa că mi-am scos masca,
am ieșit din cafenea, am mers două străzi mai jos,
am intrat în altă cafenea și am zis:
„O cafea cu gheață, fără frișcă,
vă rog, pentru că sunt un mic fătălău.”
Dar, știi… asta este.
Așa sunt oamenii…
Toată lumea a luat-o razna, e puțin nebună.
Știți ce zic? În ultima vreme lumea e nebună.
A trebuit să-mi eutanasiez câinele.
A trăit o viață frumoasă. Optsprezece ani. Micul Larry. Îl chema Larry.
Optsprezece ani, dar părea că
era pe moarte în ultimii 16 ani.
De fiecare dată când o vizitam pe mama…
câinele era la ea… și mereu trimitea la biopsie o bucată din el,
un ochi nu-i funcționa, avea capul răsucit,
sângera mereu.
Arăta de parcă lupta în Războiul Civil.
Cineva trebuie să-l eutanasieze.
Era evident că el voia să moară.
Și când mă duceam la mama,
ziceam: „Trebuie eutanasiat.”
Ea zicea: „Nu, Iisus nu l-a chemat.”
Zic: „Nu, dar mi-a zis să-ți transmit, câinele vrea să moară.”
Mă duceam acolo cu un pumn de ciocolată.
Ziceam: ”Cine vrea să moară din cauza ciocolatei, Larry?
Mănâncă, e moarte minunată.”
Și, într-o zi, mă duc în vizită, iar câinele era pe moarte.
Adică, Larry zăcea mai mult mort, pe podea.
Zic: „Hai să-l ducem la veterinar
să-i curmăm suferința.” Ea răspunde: „Ai dreptate, hai.”
Era miezul nopții și-mi era foame.
Luăm mașina și pe drum văd cu colțul ochiului un fast food Wendy.
Zic: „Mamă, mergem repede la Wendy.
Îți iau ce vrei,” ea zice: ”Nu, mergem la veterinar.”
Am zis: „Bine, atunci o să mor de foame!" Eram ca un adolescent nemulțumit.
Am 37 de ani.
Deci, am ajuns la veterinar și doamna era foarte amabilă.
E cea mai amabilă doamnă.
Zice: „I-am făcut testele micului Larry
și într-adevăr este la capătul vieții,
îl vom înțepa ușor în lăbuță,
injecția își va face efectul în 30 de secunde.
După 30 de secunde, inimioara lui se va opri,
se va duce în rai, cu alți câini
și Cruella, toți vor fi acolo
și va fi bine,
nu va mai avea dureri și asta trebuie să facem.”
Zic: „Bine.” În capul meu era: „30 de secunde.
Perfect, până facem actele, va fi bine.
E ora 12:30, iar la Wendy închide la ora 2:00.”
Asta este. E o poveste adevărată.
Deci, injecția trece prin corp, așa cum a spus.
O înțepătură în lăbuță, trece rapid
prin corpul lui mic și îi va opri inima. Treizeci de secunde.
Eram supărați. Eu și mama eram supărați,
o consolam pe mama, ea plângea.
„Mamă, e în regulă.” Mai erau 15 secunde,
„Am ajuns la jumătate, mamă. La jumătate.”
Mai erau cinci secunde și încep să număr cu voce tare. Zic: „Cinci, patru,
trei, doi, unu! Am reușit!”
Dar Larry încă trăia.
Era în viață. Zic: „Bine, se mai întâmplă,”
dar timpul trece, secundele trec,
iar Larry arată mai energic, parcă își recăpăta culoarea
pe care n-a avut-o, blana gri
căpăta o nuanță portocalie
și se ridică pe picioare.
Zic: „Larry arată al naibii de bine acum. Ce se întâmplă?”
Trec cinci minute și îi spun veterinarului, „E o problemă?”
Îmi zice: „Absolut.” Răspund: „Bine.”
Iese din cameră și se întoarce după un minut:
„Îmi pare foarte rău.
Avem un nou tehnician veterinar
și i-a administrat din greșeală electroliți
pentru că alături e un câine deshidratat
și a încurcat medicamentele.”
Apoi zice: „Nu vă faceți griji. Am injecția chiar aici.
Va muri într-o secundă.”
Vă jur,
imediat ce l-a injectat,
a murit imediat.
A fost ca și cum cineva cu o pușcă cu lunetă
l-a împușcat în cap. Și-a dat ochii peste cap,
sufletul s-a dus în rai și eu aveam un sandviș în mână la ora 1:59.
A fost al naibii de fantastic. Bine, gașcă, mulțumesc.
Sunteți cei mai buni. Chiar sunteți un public minunat.
Toți vorbesc de voi în culise. Toți vă iubesc.
Ca să fie oficial. Să fie clar.
Acest comedian este hilar și îl iubesc foarte mult.
Doamnelor și domnilor, urați-i bun venit lui Lil Rel Howery!
Da! Ce faceți?
Festivalul Netflix is a joke!
Și eu am venit în blugi… Vă spun,
acum îmi arăt vârsta. Am 40 de ani
și asta facem acum,
asortăm multe rahaturi care n-au sens.
Am costum de blugi și pălărie de cowboy. E costumație de tată.
Eu sunt tatăl mișto! Se știe cine sunt.
Copiii mei au 13, 12 și cinci ani.
Știu, omule. La naiba!
Atunci când eram tată tânăr,
încercam să fac lucrurile bine.
Acum nu-mi mai pasă, știți?
Cel mic a urinat într-o chestie gonflabilă. Am zis: „Rahat, să plecăm.”
Știți ce zic? Nu…
Nu l-am schimbat, am plecat pur și simplu.
Picura din el. N-ați văzut nimic. Zic: „Haideți!”
La naiba!
La naiba, urăsc să fiu din nou tată.
Să le car scaunele de mașină.
Oamenii subestimează asta. E foarte greu
să cari o persoană cu o singură mână. E stupid!
Atât timp cât sunt legați, car rahatul ăla
cum pot. Cu susul în jos. Zic: „La naiba.”
Nu, n-o să fiu închis! E bine, e legat!
Atât timp cât nu cade, e în regulă!
Fata mea are 13 ani, e adolescentă acum.
I-a venit menstruația.
S-a întâmplat când era cu mine.
Zic: „Trebuia să fie acum? Rahat.”
Sunt divorțat și era timpul meu, zic:
„Stai puțin, de ce naiba…?
Nu sunt pregătit pentru asta.”
Am făcut tot posibilul, dar n-am știut ce să iau.
Am cumpărat de toate.
N-am știut ce să iau.
Tipa se uită: „Ai cumva un adăpost?
De ce ai luat atâtea dimensiuni?
Ce naiba se întâmplă, domnule?”
La naiba, nu știu.
Zic: „Stai să iau… le iau pe cele care absorb mai mult.”
Suntem proști, noi asta gândim. „Ia rahatul care absoarbe cel mai mult.”
Și când scot totul pe masă, fata zice: „Tată,
astea sunt pentru bunica, ce naiba…
crezi că se întâmplă. Am 13 ani, domnule.”
„Nu le vrei pe cele care absorb mult?”
Fiul meu era cu mine, și el era confuz.
Ne uitam la rahatul ăla, am scos tot din cutie,
el se juca cu ele… „Nu te mai juca, băiete!”
Nu e sabie laser.
Dar el îmi zice: „Tată, știi ceva?
Eu le-aș alege pe cele pentru bunica.”
Și m-am gândit la asta. Așa gândesc băieții, nu?
Fetele nu vor să se afle că sunt la menstruație.
Vrei să ascunzi rahatul ăla.
Băieților nu le pasă. Dacă ar avea,
ar vrea ca toată lumea să știe.
„Da, sunt la menstruație, ce naiba vorbiți?
Da, nu mă pot duce la școală,
sunt la menstruație!
Mi-e somn, mi-e foame, sunt obosit, nu mă pot concentra. Sunt distrus!”
Învăț prea multe despre femei, pentru că am o fată de 13 ani.
Ne ducem să cumpărăm sutiene.
Nu știam că au legătură cu spatele.
Băieți, pentru mult timp, ați crezut că este că e vorba de țâțe, dar nu!
Numărul ăla are legătură cu cât de mare e spatele…
Dacă e mărime mare, nu e vorba de sâni, ci are spatele mare. Pe bune.
Dacă nu știați.
Am și uitat că fac stand-up.
Începi să te gândești:
„La naiba, trebuie să rezolv situația cu Legoland.”
La naiba, ai copii de 13, 12, și cinci ani, cel mic n-are voie.
Și asta înseamnă că nici tu n-ai voie.
Cei de 13 și 12 ani se distrează,
se distrează. Și-l văd pe nenorocitul ăsta mic.
Scuze, e copilul meu, dar…
Făcând niște prostii, merge pe un pod
sau cu o mașină, încet ca naiba.
Ceilalți: „Tată, am urcat în roller coaster!”
„Taci naibii din gură! La naiba cu voi.”
Da, se întâmplă.
Dar băiatul de 12 ani, e prietenul meu, seamănă mult cu mine
și-mi place. Îmi place că e ca mine.
Dacă n-ar fi copilul meu, am fi prieteni. Dacă era adult, făceam prostii împreună.
De asta nici nu știu cum să-l ajut.
Înțelegeți? Trece prin…
băieții de 12 ani, depinde,
trec prin perioade ciudate, mirositoare.
De exemplu, nu se spală la fund destul de bine.
Și m-a sunat mama lui: „Trebuie să vorbești cu el,
nu-i pasă. Poartă aceleași haine.”
Și e greu să-i spui prietenului tău că miroase.
„Trebuie să vorbim.” Încerci să te joci cu el puțin.
Faci glume: „E distractiv, nu?
Mama spune că îți miros biluțele.
Nu vrei să le speli? Ca să nu mai vorbim despre asta, te rog?
Ți-am cumpărat șosete. Nu le purta tot pe alea.”
Gata. Asta e tot!
Vă mulțumesc. Sunt Lil Rel Howery.
Aplauze pentru Lil Rel!
Sunteți un public minunat.
Vreau să le mulțumesc familiilor noastre
care ne-au făcut ceea ce suntem și ne-au oferit toate aceste materiale.
Vă rog, aplauze pentru Chris DiStefano.
Tu ești ăla.
- Ce drăguț erai. - Da.
Ce s-a întâmplat? În fine, Ron Funches!
Christina P! Aplauze!
Jaye McBride!
Jaye, ce adorabil.
Rachel Feinstein!
Și încă o dată pentru Lil Rel Howery.
Ești drăguț!
Încă o dată pentru toți. Mulțumesc, noapte bună!
Nu e amuzant că ne cunoaștem cu toții de ani și ani de zile?
Chiar nu știm nimic.
Nu știm nimic unul despre celălalt.
Vorbim pe scenă despre noi, dar nu suntem atenți.
Da, am aflat multe vorbind cu alți comedieni.
„Ai fost la școala de film?" Nu știu nimic.
Fiul meu a scris o schiță. Și a fost foarte amuzant,
m-a făcut de râs în același timp.
Zice: „Tată, vreau să apari
și vreau să imiți vocea din film când pierzi.
Știi, când ești ciudat…” Zic: „Cum adică?”
Da.
E atât de ușor!
Subtitrarea: Cristina Mangalagiu