Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Прошу, вітайте ведучу Емі Шумер!
Дякую, ох!
Щиро дякую!
Я заслужила це цілком і повністю.
Прошу, сідайте. Прошу!
Дякую, дякую.
Якщо в нас не було COVID, то зараз вже є.
Так тримати.
Я ще не хворіла на COVID.
Є ще такі? Поплескайте, якщо не хворіли на COVID.
Які ж усі самовдоволені. Клас!
А інші дивляться на вас і думають: «Йдіть до біса».
Але ні, вибачте, ми ще не хворіли. Нам дуже шкода.
Гадаю, Бог сам вирішує, кого захищати.
Ні. Ми підхопимо його. Підхопимо сьогодні.
Е-е, не знаю, чи відомо вам, що у мене є дитина.
Дякую, дякую.
Дякую. Непогано за рік, так?
Щоправда, пройшло вже три роки.
Я досі не зробила альбом для свого сина.
Моя мама хоче змусити мене його зробити. А я не можу.
У неї альбоми є на всіх нас.
Якщо подумати про альбом, це лише
купа зубів, волосся і відбитків пальців.
Це ж насправді щоденник серійного вбивці.
Нещодавно я побачила один запис у моєму альбомі.
Аж не віриться, що вона вважає таку практику гарною.
У записі було: «У 24 місяці Емі вже може дивитися телевізор три години поспіль».
Це досягнення, яким вона пишалася.
Мій син щодня перевершує це досягнення, тому я спокійна за це.
Мене питають: «Скільки часу він дивиться телевізор?» А я: «Увесь час. Завжди».
Моя мама збирає аплікації для мене. Коли інші чують про це, кажуть:
«О». Але вона збирає все підряд.
Такі речі, яких я уникаю.
Якщо в таблоїдах буде щось на кшталт: «Емі Шумер: вагітна чи просто гладка?» -
відразу в альбом.
Я кажу: «Гадаєш, я хочу це на пам'ять?»
Нашого сина звуть Джин.
Він такий гарнюня.
Його назвали Джином на честь матері чоловіка,
її звали Джін.
Вона померла, що доволі сумно.
Ах, як це, без свекрухи?
Перепрошую!
Я точно зробила щось правильно в минулому житті, вибачте!
Отже, його перше ім'я Джин,
а згодом ми дали йому середнє ім'я Атель
на честь Дейва Ателя - неймовірного гумориста.
Так. Він давній друг нашої родини.
А прізвище мого чоловіка - Фішер.
Саме тому я ніколи не візьму прізвища чоловіка,
бо не хочу бути Емі Фішер.
Люди мого віку знають, що так звали «Лоліту з Лонг-Айленда»,
яка намагалася вбити дружину її коханця. То хай там як!
То хай там як, ми дали ім'я синові,
а за місяць після народження,
вже геть не у вразливий час,
я усвідомила, що ми назвали нашого сина
Джин Атель. Генітальний.
Генітальна тріщина.
Ще хтось лажав так, до біса, сильно? Не думаю.
Тому ми негайно ж змінили його середнє ім'я.
Гадаю, на краще. Ми змінили його на «Дурбецало», класно ж?
У школі все буде добре?
Мій син нещодавно вперше побачив тату у мене на спині.
Весела розмова, еге ж?
Він запитав: «Що це таке?» А я пояснила йому:
«Просто у тебе трешова маман».
Гаразд.
Я так намагалася. Типу, ви так намагаєтеся бути гарною мамою і просто…
Ви не стаєте краще, ставши мамою.
Ви просто звикаєте лажати.
Чи не так? Ось в чому справа.
Ви, типу, вже звикли до цього.
Я показувала синові Діснея, було дуже весело.
Хоча вони всі такі проблематичні.
Якщо ви колись дивилися кіно студії Діснея разом з дітьми,
перед кожним фільмом там сказано,
сказано:
«Слухайте, ми облажалися, ясно?»
Там сказано: «Ми облажалися тоді,
облажалися зараз, вибачте,
ми просто залишимо це тут,
але це повна лажа». І це правда.
Запитую: «Що ви верзете? Це ж "Пітер Пен"», розумієте?
Отже, то був «Пітер Пен».
Усі індіанці кричать ось так. Жах.
Така лажа. А я: «Це не добре. Що ще є?»
Усі жінки в цих фільмах,
у «Пітері Пені», оті русалки.
Пригадуєте русалок? Топлес, але з довгим волоссям.
Вони всі говорять пошепки.
Так. «Ох, Пітере.
Нам так бракувало тебе, Пітере.
Ми такі вологі. Ми ж русалки!»
«Тобі не можна дивитися це!»
Навіть не намагайтеся дивитися «Книгу джунглів».
Я: «Перескочимо трохи вперед, погляньмо нові фільми.
я чула, що "Рапунцель" - непогано». І ми дивилися.
Фільм про дівчину, Рапунцель, з довгим, білявим волоссям.
І, увага, спойлер: у цьому фільмі, якщо ви обріжете їй волосся,
трапиться щось жахливе.
Воно стає темним!
Таке відбувається!
Її волосся підстригають, і тоді вона стає коротко стриженою шатенкою!
Вона бунтує!
Нехай хоча вона огидна,
принц все одно знаходить спосіб любити її.
Хіба ж це не прекрасно?
Ось на чому я хочу, щоб мій син зростав.
Я маю погану звичку, коли читаю йому книги,
а я читаю, бо я - герой.
Щоразу, коли з'являється в книзі хоч трохи приваблива жінка,
я запитую: «Та хто так виглядає?»
Як «Золотоволоска і три ведмеді», Питаю: «Яка Золотоволоска?
Когось нагадує?»
Він такий: «Маму!» А я: «О боже, дякую!»
Тоді він бачить ведмедя і такий: «Маму!»
А я: «Лише коли розлючена, ясно?»
Гаразд, ви така гарна аудиторія,
нам буде дуже весело сьогодні.
Бо вас чекає виступ моїх неймовірних друзів
і моїх улюблених гумористів.
Ми зібралися поговорити про сімейне.
І ми раді, щи ви сьогодні з нами.
І зараз, пані та панове, прошу, вітайте Рона Фанчеза!
Привіт!
Дякую!
Яке веселе шоу. Що ж. поговоримо сімейне? Я обожнюю сім'ю.
О, я даю собі ладу. Моє родинне життя просто прекрасне.
Щойно відзначив річницю шлюбу, і це чудово.
Так.
Це мій другий шлюб, гадаю, що він буде дуже міцним.
Моя порада - якщо ви у першому шлюбі,
зав'язуйте з ним негайно ж.
Ви ще навіть не у своїй кінцевій формі.
Після мого першого шлюбу, я хвилювався, що стану зіпсованою річчю
і ніхто не захоче мене. Але все навпаки, розумієте?
Я дізнався більше про себе, що любив і що не любив.
Я знаю наскільки гарний мій шлюб зараз,
бо я певен, що мій перший шлюб був повним лайном.
І я не з тих коміків, що люблять обгаджувати своїх колишніх,
просто ми занадто рано одружилися.
Ми не довіряли один одному, не поважали один одного.
Вона постійно… Я був тоді трохи товстішим,
і вона намагалася вдягти мене
в одяг з зображенням великих собак.
Або в щось з квіточками і в шорти кольору хакі.
Хотіла, щоб я виглядав як чорний Габріель Іглесіас.
Загалом, перетворювала мене у щось непривабливе.
Але моя нинішня дружина хоче, щоб я був милим!
Перш ніж я вийду з дому, вона перевіряє мою зачіску.
Переконується, що я мов з голочки.
Вона хоче, щоб людям кортіло зі мною переспати!
Який же гарний шлюб!
Дякую!
Я уяви не мав, що шлюб може бути таким веселим!
Я думав, що буде постійна ворожнеча, постійна боротьба.
Я не знав, що в шлюбом можна просто насолоджуватись.
Сміятися разом,
дивитися «Сайнфельд» увесь день,
доки тобі не відсмокчуть.
Коли ваш шлюб зводиться до одного речення, о, Боже,
як це прекрасно.
Особливо якщо ви знаєте як часто я дивився «Сайнфельда» весь день
без жодного відсмоктування.
Але цьому настав край.
Тепер я збуджуюся, щойно почую пісню з вступних титрів.
Так, щойно я чую це,
кажу собі: «О, краще піду візьму її гумку для волосся!»
І ви сильно залежите від якості тієї гумки.
Ви маєте дбати про це.
Моя дружина - дуже дбайлива людина, тому я закохався в неї.
До нашої зустрічі я вже був одружений, мав сина.
Я казав собі: «Я зосереджусь на синові».
Але тут з'явилася вона у моєму житті, була така мила.
Вона постійно задавала мені одне й теж питання, знову і знову,
доки не проклала шлях до мого серця.
І я вам розповім, що вона запитувала,
може, ви забажаєте обкрутити когось.
Моя дружина все запитувала мене,
чи п'ю я достатньо води.
Я відповідав: «Ми обоє знаємо, що відповідь - ні».
Гадаю, справжнє питання було: «Яка тобі, до біса, різниця?»
Але це тому, що вона дбала про мене!
Вона дбала про моє здоров'я.
Спочатку мені це не подобалося, навіть бісило.
Я звик до тих курв-упирів з Лос-Анджелеса.
Але вона не зупинялась.
Я йшов, щоб повести її на побачення,
я йшов до неї додому, дзвонив у двері,
вона відчиняла. І знаєте, чим вона мене пригощала?
Пляшечкою води!
Якщо мені щастило відвести її до себе на ніч,
я прокидався вранці, перевертався, а її вже не було.
Але знаєте, що лежало там, на її місці?
Пляшечка води!
Одного дня до мене дійшло,
і сказав собі: «Аа...
жодна курва ще ніколи не дбала про мою гідрацію!»
Після першого шлюбу я не пив води п'ять років поспіль.
Ніхто й слова не сказав.
Хоча в мене й була конкретна жовтяниця, то був жах.
Є ще одна річ, за яку я обожнюю свою дружину, - вона чудова мачуха.
Більшість свого життя я був батьком-одинаком.
У мене син, якому діагностували аутизм ще у два роки.
Було багато лікування,
нападів, різних негараздів, і я щиро пишаюся, що він зараз
дев'ятнадцятирічний випускник школи.
Він працює в гастрономі.
Я працював у гастрономі, коли мені було 19 років.
Десь в той час він в мене і з'явився.
І я казав собі: «Якщо ти не натягнеш когось наступні півроку,
тобі пощастить!»
Він дуже дисциплінований, не знаю від кого це в нього.
Бо я ніколи не дисциплінував його.
Я не знав як,
особливо якщо це підліток з аутизмом.
Я не знав, що робити, я не знав як виховувати підлітка,
я не знав, що робити з аутизмом.
Я не знав, що з цього
змусило його завантажити 60 епізодів шоу «Угадай ціну».
Але я знаю, що це ненормально.
«Угадай ціну» - гарне шоу, але водночас воно ж до біса однакове!
Я кажу: «Синку, тобі справді треба було записувати всі епізоди "Угадай ціну"?»
А він: «О, я просто відстежую статистику сезонів, тату».
А я: «Ясно, це через аутизм».
Продовжуй.
Обожнюю дивитись, як він дорослішає і з'ясовує свої вподобання.
Моя найулюбленіша річ у світі - те, що я ділю акаунт Spotify з сином.
І в кінці року я отримав «Spotify Wrapped», і я обожнюю це.
Бо я можу дізнатись, що вважає підліток-аутист
найгарячішою піснею року.
Виявилося, що найулюбленішою піснею мого сина останні роки,
і це справді так, Богом клянуся,
був звуковий ефект
бджіл…
які гудять у лузі.
Ні!
Так, так це мило, коли ви не живете з цим.
Але спробуйте щодня повертатися додому до цього.
Ви нічого не можете вдіяти.
Ви не можете сказати: «Агов! Може, вимкнеш
цей чудовий літній день?»
На що відповідь: «Тату, ти не розумієш музики мого покоління!
Ти маєш відкрити свій розум! Погуди, як слід, над цим».
Дякую, народе, за увагу. Я - Роб Фанчез.
- Привіт, Емі! - Привіт, Роне!
- Бувай, Емі! - Бувай, Роне!
Чи смішний Роб Фанчез?
Який чудовий натовп.
Гаразд, прошу, не збавляйте обертів. Пані та панове,
прошу, привітайте міс Джей Макбрайд!
Клас! Дуже вам дякую.
Як чудово бути тут без маски на обличчі.
Правда ж? Чудово.
Один хлопець навіть відмовився займатися сексом зі мною, якщо я буду без маски.
Знаю, і це ще задовго до пандемії.
То була навіть не медична маска, а маска Людини-павука.
Він казав: «Тепер ти моя павучиха!»
Ну, маємо, що маємо, правда ж?
Мені важко знайти пару. Ви знаєте, що я транс?
Ви вже це зрозуміли, ви купа...?
Ось ви які, купа детективів з Лос-Анджелеса.
Скажете: «Я ж з Канзасу, а не з Марса, я все бачу».
Найдивніше, що я не була трансом, доки не вколола вакцину.
Це все клятий Johnson&Johnson, Богом клянуся.
Звичайний укол, та де там.
Ні, насправді я змінилася 15 років тому.
І це, о ні, дякую, але…
Ні, не плескайте. Я це зробила лише заради Олімпійських ігор.
Я не героїня.
Але боже. І я від самого початку знала,
ще коли мені було десь п'ять рочків, ми відвели пса на кастрацію,
і я тоді кричала: «А тепер мені!»
Я зростала в ірландській католицькій родині.
Я знаю, ясно? Просто вилита ірландська католичка.
У моєї бабусі було десятеро дітей.
Так, десятеро.
Вона гарна ірландська католичка, ясно?
І в неї було два викидні,
тому вона була вагітна 12 разів за 16 років.
Я знаю, ясно?
У неї були не місячні, а річні.
Так, моя бабуся була старої школи.
Вона була, типу…
Колись вона сказала мені, що не вірить в існування геїв.
Вона так, ніби, і сказала: «Я не вірю в геїв».
Що дивно, бо вона вірила в янголів, лепреконів та йєті.
Мій дядько був священником.
Колись він мені сказав: «Я не хочу дивитись твої виступи,
бо не хочу слухати як ти говориш про секс з чоловіком».
Тому я просто надсилаю йому фотки.
Він геть не так відреагував.
Ні, люди завжди кажуть: «Якби тебе виховували релігійніше,
ти виросла б нормальною».
На що я: «Любчику, я була служкою в церкві.
І мені подобалось це!»
Ні, священник ніколи не чіпав, не бив та не розбещував мене.
А я ж так намагалася.
Казала: «Отче, у цій сповідальні так спекотно у штанях!»
Мій тато думав, що посада служки в церкві зробить з мене чоловіка,
але, вочевидь, носіння сукні та цілодобове пиття вина не допомогли цьому!
Так, мій тато не був в захваті від мене.
Пригадую, запитувала в дитинстві:
«Тату, як назвати хлопчика, який хоче стати дівчинкою?»
А він: «Не знаю, але такі точно не отримують морозива!»
Жах, так? Не хвилюйтеся, врешті решт він помер.
Бачите, хтось з вас або любить чорний гумор, або ненавидить тата.
Мій тато помер на Різдво. Було важко.
Я не знала, що просити, бо свій подарунок вже отримала!
Тому я ходжу до психотерапевта.
Гаразд, дякую, вважаю.
Так, я ходжу до психотерапевта.
Я вже говорила зі своїм психіатром про маму.
Моя мама померла і…
Я знаю, ви скажете: «Ах, померлі батьки.
Що далі, сиротонька трансик?»
Ми багато говоримо про мою маму. Типу, яка вона чудова.
Мій психіатр каже, що я маю щодня розмовляти з нею,
що здається дещо божевільним,
тому я просто розмовляю з манекеном на горищі,
вдягнувшись в її одяг.
Але моя мама була чудовою.
Вона була схожа на Марту Стюарт.
На зека, що вміє куховарити.
І коли я вперше прийшла до неї, як транс, її це дещо збентежило.
Вона сказала, що молилася Богу, після того, як я сказала їй.
Що має сенс, бо якщо ви біла жінка середнього віку,
і вам щось не подобається, ви говорите з менеджером.
Наче у вас вдома, еге ж, в Лос-Анджелесі?
Ні, я досі хочу догодити матері.
Після того, як вона померла,
я подумала, що зроблю щось добре.
Тому я вирішила розвіяти її рештки в її улюбленому місці:
у місті, де я виросла, у Вестпорті, штат Нью-Йорк.
Воно в горах Адірондак, біля озера Шамплейн.
Не плескайте, ви не звідти.
Але там гарно. Отже, після шести годин у дорозі я почала розвіювати її рештки.
Хтось примчав і заволав:
«Стійте, не можна цього робити!»
Питаю: «Чому ні?»
Він у відповідь: «Бо спочатку її треба кремувати».
Тому довелося складати її назад до сміттєвого мішка.
І тому вона у своєму другому улюбленому місці.
За генделиком.
Тому я спізнилася сьогодні…
У мене є три брати.
Непереливки було,
бо наші батьки були дуже скупими,
тому всі милися однією водою з ванни.
І ми всі мали ділити її, один за одним, ясно?
Це було найгірше.
Якщо ти останній, то це як річка Гудзон у відпливі.
Сиджу я там така, дивлюся вниз
і думаю: «Як це огидно.
Мені ж 32 роки».
Один брат відмовився від мене, коли зрозумів, що я транс,
але все гаразд. Я намагаюся бути оптимісткою.
Коли почула, що в нього з'явилася дитина, я надіслала наймилішу листівку.
Там написано: «Вітаємо, це хлопчик!
Поки що!»
Щиро дякую, народе.
Джей Макбрайд, аплодуймо їй як слід!
Гаразд!
Гадки не маю, чи ви знаєте про Оскара,
але я просто… Так, я була співведучою на Оскарі цьогоріч.
Так. І…
Знаєте, ми всі бачили, яка сумна річ трапилася.
Джессіка Честейн перемогла.
Ні, було дійсно сумно, коли Вілл Сміт ударив Кріса Рока.
То був такий ляпас, шок,
але, знаєте, гадаю, це наче
він потрапив у бійку, а його мама злякалася.
Не знаю, не знаю.
Мене зацензурили тієї ночі.
Була пара речей, які було заборонено казати.
Тому, думаю, я скажу вам їх зараз.
Так, схоже, ви доволі погані люди. Гаразд.
Не знаю, чому мені відмовили.
Отже, мій чоловік полірує мені
або як він це називає: «Грає з кальмаром».
Отже...
Він у моїй «Алеї жахів»,
в моєму «Домі Ґуччі».
Я кажу: «Давай, давай», - розумієте?
Він: «Тік-так, бум!» Усе, «Остання дуель».
Я кажу: «Злізай з моєї "Дюни"». Ось так з'явився наш син.
Що скажете?
Гаразд, продовжуймо наше шоу. Пані та панове,
прошу, вітайте Крістіну Пі!
Привіт!
Вітаю, Лос-Анджелесе! Агов!
О боже, я переїхала до Техасу. Я 44 роки прожила в Анджеліно.
Перепрошую, знаю. Почуваюсь винною.
Почуваюсь як розлучений тато,
що приїхав до своєї дитини.
Ніби: «Я люблю твою маму, але я мав переїхати, ясно?»
Вам не зрозуміти,
вони носили респіратори лише в своїх автівках і ні хріна.
Це було до біса кепсько…
Але так…
Знаєте, тепер я така собі матуся середнього віку.
Так, дякую.
І, типу, я все товстішаю і товстішаю.
А я живу в Техасі, тому єдиною їжею без калорій там є
Клоназепам.
І я обожнюю його, просто занурюю його до соусу барбекю!
І я люблю Південь, люди там дуже милі, дуже круті,
але все там рухається немов мертвий равлик.
У них жодного відчуття терміновості.
І коли я це усвідомила, то сказала: «Ну, куди мені квапитися?
Тут же нічого робити».
Куди мені квапитися, до «Кури-гриль», щоб встигнути до закриття у неділю?
Знаєте, чому «Кури-гриль» не працюють у неділю?
Бо…
Ну, цього дня вони товчуть всіх геїв,
щоб зробити тісто до їхніх бісквітів. Вони такі смачні!
І вони беруть сім'я гомосексуалів, ось звідки той помаранчевий соус…
Такий смачний.
Християни сидять на цьому боці, вони не…
Гаразд.
Добре, я вже у шлюбі 17 років.
І, дякую.
І він досі мочиться на мене в душі, тому все круто.
І він робить це дуже моторошно, дивлячись мені прямо в очі,
поки робить це.
І він вдає ніби не знає, що коїться.
Він дивиться на мене і каже: «Відчуваєш цей запах?
Відчуваєш? Як же смердить.
Відчуваєш запах?»
ВІдповідаю: «Ні, у мене COVID».
Благословенний COVID.
Отже, у мене трирічний хлопчик, шестирічний хлопчик
і чоловік,
тому я бачу більше членів, ніж у будь-якому епізоді «Ейфорії».
Вам подобається «Ейфорія»?
Те, що треба для матусь середнього віку. Я знаю.
«Ейфорія» - це «Кобра Кай» з цицьками. Вони найкращі.
Тому люди часто кажуть мені: «Знаєш, Крістіно,
ці дітлахи, вони так швидко ростуть».
А я така: «Невже?
Чим ви своїх годуєте? Бо я хотіла б прискорити це лайно».
Ясно?
І це не діти вибішують мене,
а батьківський світ.
Бо до батьків забагато вимог.
Зараз я маю вдягати дітей в гендерно- нейтральний одяг з органічної бавовни.
Я маю знаходити їм інклюзивні, неейблістські іграшки.
І ви маєте годувати їх груддю аж до самого коледжу, ви це знали?
О так. Там була жінка в моєму класі «Мама і я»,
яка годувала груддю свого чотирирічного.
Вибачте, віком 208 тижнів, так?
Бідолашного відірвуть від грудей на випускному?
Мої батьки не робили лайна.
Ясно? Раніше батьки не мали нічого робити.
Мої батьки навіть не пристібали мене в автівці.
Я зазвичай їздила в кузові пікапу батька
у розкладному стільці.
Тоді я могла перехилитися, щоб дати п'ять дорожнім знакам.
А коли копи спиняли авто, один дозволяв погратися з його пістолетом.
Але сьогодні, о боже, усі батьки геть перелякані.
Бачили колись тих знавіснілих мам?
Отже, гуляю я в парку,
і це мій час, розумієте?
У мене пиво, я розслабляюся.
Дайте дітям побігати, парки ж для того і створені!
- Так! - Правильно.
Але тоді я бачу цих знавіснілих мам, звісно, я розумію.
Я сама була такою спочатку.
Ви бачили колись маму, яка хоче, щоб все було правильно?
Хоче зробити все правильно.
І вона коментує все, що дитина робить, коли та це робить.
«Гаразд. Молодець, Купере!
Так, Купере,
постав ніжку на сходинку, Купере.
Молодець!
Постав ніжку на сходинку, Купере, тепер йди далі,
йди далі, Купере, молодець, Купере!
Хочеш їстоньки, Купере?
Може, сирні палички? Хочеш палички?
Води? Може води?
Купере? Їстоньки? Ням-ням, Купере».
О!
Доки зрештою Купер не витримує і не каже:
«Мені потрібен простір!»
Я ледь не дала п'ять цьому малому. Кажу: «Відстоюєш свої права проти
власної матері!
Мені знадобилося десять років терапії! А ти все відразу втямив?»
Годі вже казати своїм дітям бути собою. Господи Ісусе.
Годі казати дітям бути собою.
Вони й самі це знають. Вони знають.
Запитайте моїх синів.
Вони, певно, зараз бігають голі біля дому
у самих лише ковбойських чоботах.
Якось мій старший син підбігає до мене,
підбігає голий і каже: «Агов, мамо!
Хочеш сюрприз?»
А тоді він розвертається і пердить просто на мене.
Час було обрано ідеально.
Мій трирічний бачить це
і робить те саме:
«Агов, мамо! Хочеш побачити… Хочеш сюрприз?»
Повертається, розтуляє свої сіднички
і каже: «Нюхай мою дупу!
Нюхай її!»
Так, гадаю, ви маєте чудово розуміти, хто ви такі,
коли цілитеся своєю дупою в когось, ясно?
І годі казати мені, що стать - це вигадки. Годі вже.
Годі казати мені, що «стать - це соціальний конструкт».
Люди, які кажуть це, не виховували хлопців.
Хлопці та дівчата однакові? Та невже?
Ваша шестирічна дівчинка мочилася на вогнище?
А тоді голосно пишалася цим?
Типу: «О боже, відчуваєш цей запах?
Відчуваєш? Як же смердить».
Бог свідок, це неподобство в наших генах.
Гаразд, щиро дякую авдиторії.
Ось це буде справжня родзинка. Запрошую свою найкращу подругу.
Пані та панове, прошу, вітайте міс Рейчел Файнштайн!
Дякую!
Дякую, шановні, ви такі добрі до мене.
Видався дивний тиждень. Була родина.
З мамою складно.
У когось такі ж батьки?
Моя мама не має жодних меж.
Щоразу наодинці
вона каже мені те, що я ніколи б не хотіла знати.
Таке: «Так, був один рік, коли я хотіла кинути твого батька».
Я: «Я не хочу цього знати».
Вона: «Це мій найчорніший рік».
Я: «Ти даєш назву рокам життя?
Ти викладаєш полегшену аеробіку. Ти не знаєш, що таке чорнота».
Я така ж, але з незнайомцями. Я занадто відверта з ними.
Стою в черзі до аптеки. Якщо хтось посміхнеться мені, я:
«Гадаю, батько мною не переймався. Але я знала, що він мене любить…»
Я боялася цього найбільше, коли народила.
Казала собі: «А якщо вона мені буде чужою?»
Бо іноді таке трапляється.
Кажу собі: «Я розповім усім!»
Я буду на барбекю, а хтось бовкне: «Вона така мила».
А я: «Несамовитість. Але я не люблю її. Нічого не відчуваю,
окрім тьмяного почуття образи!»
А коли я любила її, то намагалася сказати всім про це.
Я казала: «Ми любимо її!» А мої брати: «Не варто про це.
Більшість людей вважають, що ти любиш своїх дітей.
Це якось бентежить». На що я: «Дякую за чесний відгук».
Вона малюк. Вона в такому віці. Їй два рочки.
Вона перевертає кожну кімнату.
Перевертає там усе, наче шукає кокаїн,
немов їй треба за добу полишити країну,
щоб барига не вистрелив їй в пику.
Мій чоловік пожежник. Тобто справжній пожежник.
Дякую. Але міг бути й стриптизером у костюмі пожежника.
Таке моє життя зараз.
Я маю ходити на благодійні обіди до пожежників Стетен-Айленда.
І він саджає мене десь біля креветок.
Я завжди єдина єврейка. Бо там лише Джіни.
Там наче море Джін.
Ряди литих засмаглих цицьок з блискучими хрестами між ними.
А як вони нас позоровляли, ці пожежники,
коли народилася дитина, це жах.
Кажуть: «Гарна штука, еге ж?
Маленька дівчинка. Маєте пестити її, так? Доки вона юна».
І чому це здається якоюсь погрозою?
«Знаєте що? Зрештою, родина - це головне.
Ясно? Не забувайте, родина - це головне».
Чому я почуваюся ніби я наступна жертва в "Сопрано",
коли ви, хлопці, нас вітаєте?
Вони завжди говорять так, ніби хочуть зізнатися в чомусь,
і вже не можуть стримуватися.
Ніби кажуть: «Знаєте що? Дні довгі,
а роки короткі, ясно? Пестіть її зараз. Ясно?
Вбив свою першу, Діану». Я: «Не варто було
казати це вголос, Діно».
«Діана відійшла швидко. Я бачив як згасає вогонь в її очах, отак?
То було класно! Усі в безпеці. Усе чудово!»
Але це мій тип. Що ваше, то ваше.
Вам не змінити ваш тип. Я обожнюю товстошиїх, тупих на вигляд чоловіків.
Ось, що я люблю!
Люблю хлопців, які виглядають, наче кажуть: «Йди за грошима»,
коли мова йде про вакцину.
Таких зазвичай звуть Вінні, іноді Діно.
Один з цих Вінні підійшов…
Він підійшов і каже: «Візьми її в Діснейленд.
Це справжні сімейні враження. Відведи її до EPCOT».
А тоді каже: «Це справжня Японія, у EPCOT, авжеж?»
«Це, типу, законна Японія». Без натяку на іронію взагалі.
Він такий: «Люди думають, що краще витратити гроші,
щоб полетіти в Японію. Але це все шахрайство».
Він вважав мандрівку світом шахрайством,
а EPCOT - реальністю. Ось яким було реальне життя для Вінні.
Але так, я запитувала маму: «Якою я була у віці моєї доньки?»
Вона не змогла сказати нічого гарного про мене.
Вона завжди ніби казала: «Ти дуже швидко їла».
Відповідаю: «Це все, що ти пригадуєш?»
А вона: «Ну, ти їла у швидкому темпі. Колись вдавилася куркою,
я це пам'ятаю. Ти була ненажерою.
Ти точно їла надто швидко і нам було лячно через те».
А я: «Дякую, це дуже допомогло. Я ще поквитаюсь з тобою».
А тоді багато «вогнедружин», це не термін,
насправді, вони просили мене не говорити так.
Мені більш до вподоби «значкотрах». Я нас так визначаю.
Багато з жінок,
багато моїх знайомих робить це.
Вони розміщують довгі монологи про те, як же добре їм у шлюбі,
у Інстаграмі. Знаєте таких людей?
Я не розумію нащо тягти вашого чоловіка,
немов опудало на город. Де він висить самотньо на дрючку.
Він повністю спантеличений.
Він гадки не має, чому він в однаковій сорочці
перед усією своєю великою родиною.
А вони йому: «Вінні, ти випробуєш мене щодня.
Кожен день з тобою наче прекрасна, пізнавальна подорож.
Ти справді змусив мене задуматися над усім, що тільки можна,
у цій нескінченій пізнавальній мандрівці, у якій ми разом».
Я, типу: «Вінні на Pornhub зараз.
Над чим, у біса, він змусив тебе замислитись?»
Востаннє, коли я його бачила, він так напився, що обмочився, аж текло.
І мій чоловік ніколи не фотографує мене.
Завжди каже, що на телефоні бракує місця.
Я йому: «Справа не в місці».
Він: «У телефоні бракує місця».
Лише раз він сфоткав мене на весіллі, коли я їла.
У мене шмат випав з кута рота.
То була найбільш брудна, ганебна мить.
Я йому: «Ось те фото ти зняв?»
А він: «То була твоя суть,
такі справи? Ти ж ненажера».
Добре, друзі, дякую вам.
Рейчел Файнштайн, аплодуймо їй!
Всі ці гумористи - мої найкращі друзі. І цей теж.
Він один з моїх найулюбленіших коміків.
Ви його знаєте, як містера Кріса Дістефано!
Добре виглядаєш, Емі!
О!
Вітаю!
Вітаю! Як справи? Всі доброе почуваються? Наче всі?
Все як треба, хлопче. Це батьківське шоу.
Таке враження, що ніхто тут не має дітей, так?
Це ж Лос-Анджелес, хто має? Аж восьмеро!
Маєш дітей, дядьку? Так. Маєш вигляд, наче мав важку форму COVID.
Просто сидиш і намагаєшся дихати. Я бачу.
Я знаю про твоїх, бачились.
Подумав: «Він наче помирає».
Отже що.
Я маю дітей. Дві дівчинки. Мої доньки - пуерторіканки.
Знаєте, про що я? Чому різниця? Я великий білий.
Розумієте, великий білий чоловік має маленьких латиноамериканок,
і вони не говорять англійською, ось в чому справа.
Мої діти, особливо старша, вона не вміє…
Вони говорять іспанською. Їхня мама постійно…
Я намагаюсь дивитися «Енканто», щоб говорити з бісовими дітьми.
В мене не виходить, і це добре чудово! Я хочу, щоб вони знали різні мови,
але татусь говорить лише англійською.
Гадаю, коли маєш дітей,
тобі бракує часу чи енергії,
щоб думати про багато речей.
Я мав поїхати до Портленду.
Ви ж розумієте мене? Байдуже, у це місто.
Я люблю ті місця. Червоний, білий і синій.
Але клятий Портленд? Розумієте?
Тобто тамтешні люди - це дещо.
Вони дуже пасивно-агресивні, усі з себе.
Я приїхав, а вони дивляться, оцінюють тебе.
Я був там два тижні тому. Два тижні!
Мені потрібно було. Пішов до кав'ярні.
Я не знав, що все ще треба носити маску,
бо, овва, це ж сучасна Америка,
а бариста почала робити так,
ось так.
Весь час це показувала. Я: «Я не знаю, що ви робите».
А вона робила так і далі.
Я кажу: «Я не знаю мови жестів. Вибачте, мав вчитися краще,
але я лише біле лайно. Я знаю, вибачте.
Я не проти жестів. Що мені треба зробити?»
А вона нічого не каже і далі робить так.
Я: «Що ви мені намагаєтеся сказати, пані? Скажіть словами!»
А тоді вона відкрила рота: «Ви маєте вдягнути маску!»
Я тоді: «Гаразд. Так би одразу і сказали!»
І далі я: «Гаразд». І просто ввічливо натягнув маску.
Я, типу: «Вибачте, я з Нью-Йорка,
ми там вже не носимо маски».
А вона: «Тут, у Портленді, ми все ще серйозно сприймаємо COVID».
А я: «Схоже, ви весела людина. Так.
Просто справжня торба сміху».
А тоді я замовив собі напій.
Я: «Можна мені маленьку каву з льодом, чорну?»
А вона: «Перепрошую?»
А я: «Ви не чуєте мене крізь маску?»
Я знову: «Можна мені маленьку каву з льодом, чорну?»
А вона: «Тобто маленьку каву з льодом без вершків?»
А я: «Хіба це не те саме, що маленька кава з льодом, чорна?»
«Після пережитого нашою афро-американською громадою
за останні два роки,
вам варто краще добирати слова при замовленні кави».
А я: «Краще хай мені ІДІЛ стратить,
ніж я хоч секунду ще говоритиму з вами».
Тому я зірвав ту маску,
вийшов з кав'ярні, пройшов два квартали
до іншої кав'ярні, зайшов туди і сказав:
«Можна мені маленьку каву з льодом без вершків,
бо я така мала сцикля?»
Але то таке, я не знаю. Маємо, що маємо.
Люди просто…
Кожен дуріє по-своєму. Має свої бзики.
Ви ж знаєте про що я? Кожен останнім часом трохи не в собі.
Як я, коли мав приспати свого пса.
Він прожив гарне життя. Вісімнадцять років.
Вісімнадцять років, песе мій. Крихітка Ларрі. Його звали Ларрі.
Вісімнадцять років! Він був справжнім собакою.
Він помирав, здається, останні 16 років.
Щоразу, коли я відвідував матір,
у неї був пес, його частку брали на біопсію,
око не працювало, голова перекручена,
щось постійно кровоточило.
Мав вигляд, наче в громадянську війну воював.
Хтось повинен був приспати цього пса.
Було очевидно, що він хоче померти.
І я міг приїхати до мами
та сказати: «Мамо, треба його приспати».
Вона: «Ні, Бог ще не покликав його».
А я: «Ні, він закликав мене, щоб я сказав тобі. І я кажу:
цей пес мріє померти».
Я міг приїхати туди зі жменею шоколадок.
Ось так: «Хто хоче померти від шоколаду, Ларрі? Нумо.
Просто з'їж, це гарний шлях у потойбіч».
Отож, одного дня, коли я відвідував свою маму, пес зовсім помирав.
Ларрі лежав майже мертвий на підлозі.
Я кажу: «Відвеземо пса до ветеринара
і позбавимо його страждань». А вона: «Маєш рацію, їдьмо».
І то була 12-та година, опівночі, і я був до біса голодний.
Отже, ми їдемо до ветеринара і я краєм ока бачу фастфуд.
І я кажу: «Мамо, швиденько, давай. Швиденько поїмо там.
Я куплю тобі, що забажаєш». А вона: «Ні, їдьмо до ветеринара!»
А я: «Гаразд, тоді помру з голоду!» Я був як бісів невдоволений підліток.
У свої 37 років.
Отож, ми приїхали до ветеринара. Лікарка була дуже мила.
Наймиліша в світі пані.
Сказала: «Ми провели тести на Ларрі
і побачили, що він наприкінці свого життя.
ми зробимо йому маленький укольчик в лапку
і ліки подіють за 30 секунд.
І за 30 секунд його маленьке серденько зупиниться,
і він потрапить до раю де інші собаки,
до Круелли і всіх інших.
З ним усе буде добре,
йому не буде боляче і це правильне рішення».
А я: «Гаразд, най буде». Бо подумки я: «30 секунд.
Доки ми заповнюватимемо папери, усе скінчиться.
Розумієте, це ж 00:30, фастфуд закривається о 2-й».
І маємо, що маємо. Це 100% справжня історія.
Йому дали ліки, як лікарка й казала.
Укольчик в лапку, усе там розтечеться
по його маленькому тілу, зупинить серце.
Тридцять секунд.
І ми всі засмучені. Я засмучений, мама засмучена.
Я просто втішаю її. Втішаю мою маму, вона плаче.
Я їй: «Мамо, усе гаразд». Минає 15 секунд і я:
«Ми на півдорозі, мамо. Ще трохи лишилось».
Доходимо до п'яти секунд, я починаю лічити вголос: «П'ять, чотири,
три, два, один! Це ж свято!»
А Ларрі досі живий.
Він просто досі живий. Я кажу: «Гаразд, буває».
Але час минає, секунди збігають,
а Ларрі, схоже, стає жвавішим, навіть його колір яскравішає,
якого він не мав, завжди був сірим,
а тепер - гарний помаранчевий відтінок.
Він знову стає на свої лапи.
І я кажу: «Овва, Ларрі виглядає ддо біса добре зараз. Що діється?»
Минає п'ять хвилин і я питаю в лікарки: «Щось не так?»
А вона: «Звісно». А я: «Гаразд».
Вона йде геть, а за хвилину повертається і каже:
«Перепрошую.
Я найняла нову медсестру
і вона випадково дала вашому псу електроліти,
інший пес у кімнаті поруч має зневоднення,
ми переплутали ліки».
Вона каже: «Але не хвилюйтеся, я зараз взяла правильні ліки.
Він помре за секунду».
Богом клянуся,
щойно вона вколола ліки,
собака одразу ж помер.
Наче хтось вистрілив зі снайперської гвинтівки з бісової стелі
і просто йому в голову. Сконав, хрестики на очицях,
душа в раю. А я отримав свій «Шинконатор» о 1:59.
Було до біса чудово. Це все, друзі, дякую.
Ви найкращі. Ви справді дуже гарна авдиторія
Усі говорять про вас за кулісами. Усі люблять вас.
Ми офіційно заявляємо про це.
Добре. А цей гуморист незаперечно смішний і я дуже люблю його.
Пані та панове, прошу, вітайте Ліл Рел Говері!
Чудово! Як справи?
Нетфлікс - це бісів жарт.
І я весь в джинсі. Ось що я вам скажу,
зараз я виглядаю на свій вік. Мені за 40.
І саме так поводяться 40-річні -
вони вдягають купу лайна, яке геть не має сенсу.
На мені джинси і ковбойський капелюх.
Це точно одяг татуся.
Я крутий татко! Ви знаєте, хто, у біса, це.
Люди, у мене діти 13-ти, 12-ти і 5-ти років.
Знаю. Типу, трясця!
Знаєте, що найсмішніше? Коли я був молодим батьком,
я намагався робити все правильно.
А тепер мені просто начхати. Ви ж знаєте, про що я?
Мій п'ятирічний - ми пішли на батут,
а він обмочився туди і я: «От ні, тікаймо».
Розумієте, про що я?
Я не перевдягав його, ми просто звалили звідти.
З нього лилося без упину. Ніхто не бачив.
Я такий: «Дайте пройти!»
Дідько!
Не хотів би я знову бути бісовим татом спочатку.
Носити ті кляті автокрісла.
Люди недооцінюють це. Ніхто не розуміє, як це важко,
нести людину однією чортовою рукою. Це ж тупо!
Мені начхати, вони пристебнуті і я носитиму це лайно,
як забажаю. Догори дриґом? До біса! Так і кажу: «Грець з тобою».
Ні, я не сяду в тюрму. Усе гаразд, він пристебнутий!
Доки він не випадає, усе гаразд!
Моїй доньці 13 років, вона тепер чортів підліток.
У неї місячні.
Саме так, це трапилося зі мною.
Гадаю, я казав: «За що мені це лайно?»
Я розлучений тато, тому це було на мені. І я:
«Чекайте, якого дідька?
Я не готовий до такого». Розумієте?
Я намагався, але не знав, що буде. Не брехатиму вам.
Я пішов до крамниці.
Я не знав, що купувати.
А продавчиня: «Ви у притулку працюєте?
Нащо вам стільки різних розмірів?
На біса вам це все здалося, пане?»
Дідько його знає.
Я кажу: «Дайте мені те, що найкраще абсорбує».
Дідько, які ж ми тупі, щоб так думати?
Вважаємо: «Дайте лайно, що абсорбує краще».
А коли я вивалив усе те лайно на стіл, донька така: «Тату,
це ж для бабусь, не знаю, якого біса
ти думав, що воно для мене. Мені ж лише 13».
«Ти не хочеш тих, що абсорбують краще?»
Син був поруч, теж спантеличений.
Ми дивилися на це лайно - я подіставав усе з коробки -
він почав бавитись, а я: «Не чіпай це лайно!»
Це не бісів світловий меч.
Він каже: «Тату, а знаєш що?
Я б теж узяв для бабусь».
І я думав так само.
Ось так хлопчики думають, згода?
Дівчатка не хочуть, щоб хтось знав про їхні місячні.
Вони хочуть приховати це лайно.
Але хлопці не такі. Якби хлопці мали місячні,
вони б усім хотіли показати, яке в них лайно.
«Так, у мене місячні, що ти, до біса, верзеш?
Я не піду до школи сьогодні,
у мене ж місячні!
Я сонний, голодний, втомлений, розсіяний. Я в дупі!»
Багато дізнався про жінок, бо в мене бісова 13-річна донька.
Ми разом купуємо ліфчики і решту лайна.
Я й не знав, що це для спини.
Друзі, ви завжди думали, що це лише для цицяндр, але ні!
Усі ті розміри - це розміри їхніх клятих спин,
там два Д, то це не про циці,
просто у неї велика спина. Правду кажу.
Якщо ви не знали.
Також було дивно, бо я забув, що я стендапер.
Починаєте думати про щось,
на кшталт: «Дідько, я маю розрулити цей "Леголенд"».
Трясця, коли у вас діти 13-ти, 12-ти і 5-ти років, 5-річний в прольоті.
І це означає, що і я в прольоті.
Вони веселяться, 13-ти і 12-ти річні,
вони тусять. А я маю нянькатись з цим малим вилупком.
Вибачте, це мій син, але…
Але він грає в якісь недолугі місточки,
якісь тупі машинки, повільні як дідько.
Діти кажуть: «Тату, ми були на американських горках!»
«Стуліть пельки! Йдіть до біса».
Так, це правда.
Мій 12-річний, він як мій кращий друг.
Найстарший, він геть як я,
і я обожнюю це лайно. Обожнюю те, що цей братик геть як я.
Навіть якби він був не мій, ми б стали кращими друзями.
Якби ми були одного віку, я б спав з ним.
Тому я іноді не знаю як допомагати йому.
Розумієте? Він проходить крізь,
12-річні хлопці, чуєте,
вони проходять крізь дивний смердючий період?
Коли вони не миють свій зад як слід.
І його матуся дзвонить мені і каже: «Йо, поговори з ним,
Бо йому байдуже. Він довго не міняє одяг».
Важко говорити кращому другу, що він смердить.
Типу: «Брате, маємо поговорити».
Спочатку ви ходити навкруги, так?
Віджартовуєтеся: «Це ж весело, так?
Слухай, мама сказала, що в тебе брудні шари.
Може, підмиєш це лайно, щоб ми більше не говорили про них?
Я куплю тобі нові шкарпетки. Годі носити смердючі шкарпетки».
Агов, це все. Я закінчив!
Щиро всім дякую. Я - Ліл Рел Говері.
Ліл Рел, поаплодуймо йому!
Ви дуже чудова авдиторія.
Бажаю всього найкращого, і дякую нашим сім'ям,
які зробили нас тими, ким ми є, і надали весь цей матеріал.
Прошу, вітайте ще раз Кріса Дістефано.
Знову ти.
- Поглянь, яким милим ти був. - Так.
Що сталося? Гаразд. Хай там як, Рон Фанчез!
Крістіна Пі! Вітаймо її!
Джей Макбрайд!
Джей, ти така мила!
Рейчел Файнштайн!
І ще раз Ліл Рел Говері.
Ви всі такі чудові!
Ще раз поаплодуймо учасникам. Дякую, на все добре!
Хіба ж не смішно, як давно ми знаємо одне одного?
Ми справді нічого не знаємо.
Ми нічого не знаємо одне про одного.
Ми говоримо, де ми виросли, на сцені, але не зважаємо на це.
Так, я багато чому навчилася у розмовах з іншими коміками:
«Ви ходили до кіношколи?» Типу, я нічого не знаю.
Мій син написав скетч. І він був дійсно смішний,
але водночас й критикував мене.
«Тату, я хочу бути в скетчі,
щось на кшталт
імітацій голосів, як у фільмах про щасливців.
Знаєш, коли це звучало…» А я: «Дідько, що це означає?»
Так.
Це ж так легко!
Переклад субтитрів: Роман Нікулін