Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
НА ОСНОВІ РЕАЛЬНИХ ПОДІЙ
1983 року знову запанувала демократія
після сімох років військової диктатури.
Альфонсин наказав судити колишніх військових
за злочини проти людства.
Військові, які свого часу всюди вбачали диверсії,
тепер постали перед військовим трибуналом.
Минуло сім місяців від початку роботи нового уряду,
і справа не зрушила з місця.
Ширилися чутки, якщо військовий суд не винесе вирок, це зробить цивільний суд,
Якби це сталося,
суд довелося б вести Федеральному апеляційному суду.
Сторону обвинувачення може очолити прокурор Хуліо Страссера.
- Отже? - Вона прийшла і зачинилася там.
- Зачинилася? - Так.
Просто сидіть там.
Ходімо.
Розказуй.
Він підібрав її біля «Беттіна».
Вони пішли до бару і довго там сиділи.
- Якого бару? - «Плюс Ультра», що на перехресті.
А тоді?
А тоді я пішов.
- Як так пішов? - Так, я лишався ззовні десь із годину.
- Мені він не подобається. - Мені теж.
Що тут таке? Про що ви тут говорите?
- Ні про що. - Ні про що.
Ми хвилюємося за Веро.
Чому?
Її новий хлопець дуже дивний.
- Дивний? Чому ти так вважаєш? - Так.
Чому ти так вирішив?
Я підозрюю, що він може бути сексотом.
Вони можуть спробувати дістати мене через неї.
Сексот?
Тобто шпигун, мамо.
Я знаю, що таке сексот, любий.
Хаві, іди спати.
Іди.
- І вдягни піжаму. - Гаразд.
Не спи в спортивних штанях!
Я чекаю пояснень.
Вони зустрілися в «Плюс Ультра». Це тобі ні про що не говорить?
Ні.
Це поруч з Секретаріатом розвідки.
Ти що, знущаєшся?
Стежиш за нашою донькою?
- Ні. - Хуліо.
- Ти стежив за своєю донькою? - Хав'єр наткнувся на неї на вулиці.
Хуліо! Змушуєш свого сина стежити за донькою?
Я сказав, що ні.
Ти хворий.
Ми знаємо, що він кузен тієї дівчини зі школи.
- Онуки пілота. - Цивільного.
- Цивільного пілота! - Авіакомпанії LADE.
Там повно військових.
Вони були добровольцями на війні. Її дідусь та батько!
Ти розумієш, що виховуєш параноїка?
- Що? - Нащо ти накладаєш макіяж?
Бо хочу і можу.
У нас демократія, хіба ні?
Моя школа забороняє це.
Звідки тобі знати? Ти ж не фарбувався ніколи.
- Поки що. - Ні!
- Годі! - Нумо, Хав'єре, будеш красунею!
- Дурепа! - Ходімо.
Годі, припини.
Я піду сходами.
- Можна мені, тату? - Так.
- Може, пообідаємо? - Сьогодні не можу.
Я не казав коли.
Я подумала, що сьогодні.
- Коли забажаєш. - З радістю.
Коли забажаєш.
- Бувай, побачимося. - Гаразд. Бувай.
Доброго ранку. Бруццо дзвонив.
Пане, пан Бруццо дзвонив. Сказав, це терміново.
Я почув вас. А якщо я не хочу говорити з ним?
- Але можете? - Звісно, можу.
- Що робити, якщо знову подзвонить? - Киньте слухавку.
- Я не можу, пане. - Ні, можете.
Можете і повинні. Це наказ.
Кидайте слухавку, коли дзвонить Бруццо.
- Не забувайте, ви працюєте на мене. - Ні, пане, я працюю в штаті.
Ви не звільните мене.
Сюзано.
Будь ласка.
Не відповідайте Бруццо.
Дякую.
- Пане. - Благаю, не псуйте цю мить.
- Бруццо. - Що?
Він їде сюди.
- Ви так ненавидите мене? - Якби так, то не попереджала б вас.
Ваша правда.
Слухайте.
Мене тут немає, я пішов. Скажіть йому, що я обідаю з донькою.
- Я все владнаю. - Дякую.
4 ЛИПНЯ 1984 РОКУ, «НІКОЛИ ЗНОВУ»: СПЕЦІАЛЬНА ТРАНСЛЯЦІЯ CONADEP
Ви побачите звіт
Національної комісії з питань зникнення людей.
Рани, які будуть, звісно ж, представлені в цих свідченнях...
Скільки ще? Не більше п'яти секунд. Слухайте.
Те, що ви побачите, —
це лише один бік драми та жорстокості в Аргентині.
Ось він який.
Інший бік, інший аспект цього
почався, коли диверсанти і терористи
причалили до берегів Аргентини…
АНТОНІО ТРОККОЛІ СЕКРЕТАР ВНУТРІШНЬОЇ БЕЗПЕКИ
…підтримувані далекими країнами...
Чому не змусили говорити Массеру?
- Це кінець. Ось, що це. - Ні!
Хаві, увімкни, будь ласка.
Ця диверсійна стратегія...
- Що він каже? - А чого ти очікувала?
...складна ситуація в нашій країні.
Я відчиню.
Ослабле суспільство, що не мало...
Що він каже? Це ж оголошення диктатури.
...ані політичної зрілості...
Я скоро повернуся!
Ти ж мав говорити про зниклих людей!
Бачиш, що я мав на увазі?
...у диявольську спіраль смерті та терору.
Наше суспільство було зворушене і шоковане,
і вимагало покласти край цим диверсійним атакам...
Ні, ти ж перекладаєш провину на жертв!
- Агов, як справи? - Як ти?
- Добре, а ти? - Теж добре.
Зниклі люди.
Явище, яке вразило багатьох аргентинців,
трагічна та непередбачувана ситуація,
яка була немов ніж у спину нашої історії та зворушила весь світ.
Багато людей бачили, як їхніх коханих…
забирали з їхніх домівок, і відтоді вони безслідно зникали.
Моя донька, Лаура Естела Карлотто,
була викрадена разом з її чоловіком.
Їй був лише 21 рік.
Вона була на десятому тижні вагітності.
Ми дізналися про неї з анонімного листа,
де йшлося, що вона досі вагітна,
і що вона передає мені та своєму тату повідомлення
про те, щоб ми пильнували, коли вона народить.
Упродовж того часу, як будь-яка матір,
я шукала її, збирала інформацію.
Ми щодня сподівалися,
що вона колись повернеться додому.
Я писала петиції про відкритий суд. Подавала скарги до суду...
Там Бруццо.
Друже,
може, уже зайдеш?
Так, звісно.
Ось.
Дякую.
Сядь, будь ласка.
Слухай, Бруццо, я не хочу сваритися з тобою. Я поважаю і ціную тебе.
Я вдячний за моє призначення і таке інше,
але є дещо, чого я не хочу. Розумієш?
Ти ж знаєш, ким я не хочу бути?
- Уявляю, Хуліо. - Йолопом.
Ти про це подумав?
Я не хочу бути йолопом,
який захищатиме щось, у що не вірить наш уряд.
- Хуліо. - Що?
Ми що, зненацька опинилися в дивокраї?
І раптом усі диктатори сядуть до в'язниці.
Хто їх посадить туди? Мартін Карадагян?
Ти дійсно думаєш, що військовий суд кине генерала Віделу до в'язниці?
Вони ж були заодно, Бруццо.
А якщо цивільний суд візьме цю справу?
Я ж не божевільний.
Цього не станеться. Хто дозволить це? Трокколі?
Ти чув його вчора вночі? Не сміши мене.
Закінчив?
Сядь, будь ласка. Сядь, Хуліо!
Ти ж розумієш, якщо судді погодяться взяти цю справу, ти не зможеш відмовитися?
Я дуже добре знаю свої обов'язки.
Я — прокурор.
Може, розкажеш, як пройшло?
Краще не буду, Сильвіє.
- Вони роблять це, так? - Не хочу розмовляти про це, Сильвіє.
Отже, так і буде.
Вони не зможуть.
Ні, зможуть.
Ти ж знаєш, якщо судді хочуть суду, так і буде.
Їм не дозволять.
Ти цього не знаєш.
Може, не говорімо про це?
- А про що тоді говорити? - Ні про що.
Є дещо, чого я не розумію.
Будь ласка, не дратуй мене.
- Я не розумію, тобі подобається... - Сильвіє.
- ...бо ти боїшся... - Будь ласка.
- ...що цього не станеться. - Сильвіє.
Чи ти боїшся, що це станеться.
Іноді ти здаєшся мені наляканим до всирачки.
Звісно, до всирачки.
Звісно.
- Чого ти боїшся? - Усього, Сильвіє! Усього!
Що це пастка,
чи що мене використають для якихось торгів.
Або що щось трапиться з вами.
Або що нічого не вийде? Знову?
Ти зможеш, Хуліо.
Зможеш.
25 ВЕРЕСНЯ 1984 РОКУ
ВІЙСЬКОВА РАДА
- Подайте це. - Так, пане.
Ну, дякую, панове.
ВІЙСЬКОВА РАДА
Доброго ранку. Це постанова Військової ради.
«Цим Рада інформує, що відповідно до її розслідування,
декрети, директиви, накази та військові процедури,
які були спрямовані на боротьбу з бездержавною диверсією,
за змістом та формою були прийнятними».
- Прийнятними. - Саме так.
Продовжуйте.
«Відповідні перевищення були скоєні підлеглими.
Суд має розслідувати правопорушення заявленими жертвами...»
Правопорушення жертв?
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Ми візьмемося за це?
Перепрошую, але ми маємо лишатись об'єктивними, зважати на ризики
і те, чи зможемо гарантувати дотримання судом процедури.
Гадаєте, можна лишити це без уваги? Вони звинувачують жертв.
Не треба діяти наосліп.
Якщо не діяти наосліп і негайно, то цього суду може не статися.
Дамо їм те, що вони не дали своїм жертвам.
Чесний суд.
- А докази? - Це до прокурора.
А якщо він не знайде їх?
Якщо не знайде,
ми виправдаємо їх.
Може, повідомимо прокурора?
Скажіть йому.
- Даруйте, пане. - Так.
- Це щойно прибуло. - Так.
Дайте поглянути.
Дякую.
- Вітаю. - Вітаю.
- Тату. - Що таке?
Щось сталося?
- Так. - Що?
Пан Страссера зайнятий.
Відбудеться суд.
Ти кинеш Віделу за ґрати?
Я спробую.
І Массеру.
Усіх відповідальних.
Це небезпечно?
Гадаю, дещо небезпечно.
Вони можуть убити тебе.
А можеш відмовитися?
Ні.
ЦИМ ВАС ІНФОРМУЄМО,
ЩО ПРОКУРАТУРУ ПОСТАВЛЕНО ДО ВІДОМА...
АЛЬБЕРТО МУЧНІК АДВОКАТ
Пане прокуроре.
Бідолашний Шуберт.
Привіт.
- Як ти? - Добре, решту краще не знати.
Вони добряче підставили тебе, друже.
Думав, що тебе призначили лише прибирати на танцполі,
а тепер сам маєш танцювати.
Що тут такого смішного? Це дуже серйозна річ.
- Я не можу цього зробити. Сам подумай. - Це мало колись статися.
Але зараз? У цю саму мить?
Усі знають, що йдуть торги з військовими.
- Ти чув Трокколі? - Так, Трокколі.
Маєш рацію.
Я згоден з тобою.
Я ж казав тобі, що це затягнеться років на 50.
Новий уряд каже, що вони все змінять,
а тоді виявляється, що вони такі самі засранці.
Ну...
Ось, що я скажу тобі. Послухай.
Щось може піти не так.
Хтось відволічеться, так?
А тоді з'явиться прогалина, невелика така.
Шпарина. Так.
Вона швидко з'являється і зникає.
Коли вона відкриється, ти маєш бути там, а тоді...
Тоді ти зможеш зробити щось.
Те, що ми не змогли зробити під час диктатури, Хуліо.
Ось як робляться важливі речі.
Вони робляться з розумом, хоробрістю, кмітливістю — ось як.
Ти говориш про історію?
Так.
Історія...
- Не писалася такими, як я. - Хіба?
Отакої.
Але ти будеш прокурором
на найбільш важливому суді в історії Аргентини.
Це твій тягар.
Хуліо!
Люблю, коли ти смієшся.
Будьмо.
Візьміть хтось слухавку, будь ласка!
Боже, як це мене бісить! Хаві, може, візьмеш слухавку?
- Алло? - Хуліо Страссера? Це ви?
Так, хто це?
Ви батько Хав'єра і Вероніки?
- Хто це? - Той, хто вб'є вас.
- Знаєте що? - Що?
Спочатку ми вб'ємо вашого сина.
А от гарненьку доньку залишимо на потім.
- Пішов ти, виродку. - Щоб розважитися з нею.
- Може, скажеш мені це в очі? - Обережніше, засранцю.
Не варто жартувати з цим, бо пошкодуєш.
Гаразд, я запам'ятаю це. Дякую.
- Хто це був? - Друг.
Тату?
- Сильвіє! - Хто це був?
Віднині лише ми двоє беремо слухавку, ясно?
Знову погрози?
Він дзвонить увесь день. Дістав уже.
Схоже, інших справ у нього немає.
Чекай.
Що?
Я не знаю.
- Краще підемо в метро. - Гаразд.
Бувай. Гарного дня.
- Тату. - Так?
Бережи себе.
Пане Страссеро, вибачте за втручання.
Мене призначили головою вашої охорони.
Мені не треба охорона.
Я чув, що вам і вашій родині погрожували.
Я не хочу жодної охорони.
Я розумію. Погрози — це не так страшно.
Справжні вбивці не попереджатимуть вас.
- Ось чому... - Послухайте,
я не хочу бачити спецслужб чи поліції біля моєї родини.
З усією повагою, я вже відвідав вашу дружину і доньку.
Я ще й за їхню охорону відповідаю.
- Ваше ім'я? - Мурашко, пане.
- Ваше прізвище, офіцере. - Мурашко.
Ваше прізвище Мурашка?
Так, але з «о» на кінці.
- Це Ромеро. - Радий зустрічі, пане.
Перепрошую, Мурашко.
Ви зустрічалися з моєю донькою.
Маю попередити вас.
- Моя донька — дуже приватна особа. - Мені відомо це, пане.
- Що? - Безпека вашої родини.
Як це сказати?
- Ми мали зібрати деякі дані. - І що ви з'ясували?
Не варто хвилюватися, пане.
- Не варто? - Ну...
- Немає загроз вашій безпеці. - Кажіть уже, що знаєте. Хутко.
Пан Паділла одружений.
- Моя донька знає? - Гадаємо, що ні.
Певен, що не знає.
Пані Паділла також.
Я йду.
Що таке, Бруццо?
Дякую за візит,
але в мене тут найбільш важливий суд з часів Нюрнбергу,
тому не марнуймо часу.
Я хотів допомогти.
Так, ясно, Мураха-мутант. Дякую.
Не з безпекою.
Коли знадобиться ще щось, я подзвоню.
Не будь упертюхом.
- Ти не впораєшся сам. - Звісно. Я зберу команду.
Мені ж можна її зібрати, так?
Так, але це буде нелегко.
Не багато людей з суду погодяться з тим, що ми...
По-перше, немає ніяких «ми».
Я, я роблю це. По-друге, у мене є співробітники.
- Отже... - Часу обмаль.
Ти не впораєшся сам. Це стосується і твого друга-театрала.
Мій друг-театрал має більше досвіду в суді, ніж ми обоє разом узяті.
Він 30 років був адвокатом.
Бруццо, я зроблю це, але по-своєму.
Ти не встигнеш.
Послухай мене.
- Міністр юстиції знайде когось. - Не треба!
Я зроблю це з моїми людьми.
Я подзвоню Телечеї, Сальвадору і Стурлі.
Стурла відмовився?
Так, відмовився. Не хоче брати участь у цьому.
Він надто старий для цього.
- Старий? Чому? Скільки йому? - Йому 78 років.
- Уже? - Він старий.
- Телечеа? - Теж відмовився.
Сказав чому?
Він розсміявся:
«Страссера хоче посадити наших військових?
Може, тоді й проти Дюрана на ринг вийде?»
Веселун Телечеа. От вилупок.
- Телечеа завжди уникав клопоту. - Так.
- А Сальвадор? - Навіть не дзвонив йому.
Він підписав петицію проти суду.
- Серйозно? От фашист! - Він повільно ним стає. Класика.
- Карріцо? - Ні.
- Він був кандидатом Манріке. - Ні.
Пригадуєш?
- Жірарді? - Ні.
Ні, він же фашист. Його діти у військовій школі.
- Справді? - Так.
Я не знав.
Бруні?
Суперфашист.
Гестор Альцідес?
Що? Він помер торік.
Не може бути! Я не знав. Шкода.
Обширний інфаркт.
Він би відмовився. Він був суперфашистом.
- Чекай. - Що?
- Ні, фашист. - Хто?
Ні, він суперфашист.
Хай йому грець! Немає нікого.
25 ЖОВТНЯ 1984 РОКУ ПОПЕРЕДНІ СЛУХАННЯ
Божевільний Страссера во плоті.
- Державний прокуроре. - Як ви, Басіле?
Я тут, заробляю на життя.
Як і ви, гадаю.
Скажімо так, ми по-різному заробляємо на життя.
Щодо мого клієнта,
я був призначений судом, як громадський захисник.
Схоже, це вас не турбує. Виглядаєте мов джекпот зірвали.
Не турбує? Ні. Зовсім.
Але мене шокувало те, що ви захищаєте заколотників.
Я нікого не захищаю.
- Я — прокурор. Я звинувачую. - Доброго ранку, Басіле.
Тобто звинувачуєте тих, хто захищав нашу країну від заколотників.
- До зустрічі. - Сідайте.
Це скоро скінчиться.
Рівно о 5.00.
Доброго ранку.
Усім встати.
Я оголошую попередні слухання справи 13/84 відкритими,
відповідачами в цій справі є наступні офіцери збройних сил:
генерал-лейтенант Хорхе Рафаель Відела...
Перепрошую, юначе.
- Хто ви? - Луїс Морено Окампо.
- Ель Моно Окампо? - Луїс Морено Окампо.
- Я тут, щоб працювати на вас. - Мені не повідомляли.
Я — заступник прокурора.
- Що? - Я ваш заступник, пане.
Приведіть відповідачів.
Доброго ранку.
Назвіться, будь ласка.
Хорхе Рафаель Відела і, дозвольте додати,
генерал-лейтенант аргентинської армії.
Ваші честі,
з усією повагою,
я не визнаю легітимності цього суду.
Захист знову наголошує, що інкриміновані злочини мають військову юрисдикцію
і тому мають розглядатися у військовому суді.
Військовий суд уже мав свою нагоду.
Вам добре відомо, що повноваження цього суду поширюються і на відповідні злочини.
Назвіть своє повне ім'я.
Орландо Рамон Агості. Я не визнаю легітимності цього суду.
- Повне ім'я, будь ласка. - Роберто Едуардо Віола,
і я не визнаю легітимності цього суду.
Омар Домінго Рубенс Граффінья.
Я не визнаю...
- Хорхе Ісаак Аная. - Базіліо Артуро Ламі Досо.
- Адмірал Армандо Ламбрускіні. - Леопольдо Фортунато Гальтієрі.
Адмірал Еміліо Едуардо Массера.
Я не визнаю легітимності цього суду.
Слухайте.
А Відела значно нижчий. Просто гном якийсь.
У капелюсі та чоботах він здається вищим.
- Що це за хлопець? - Допомога, яку ми очікували.
Отже, Луїсе Маріє Кампосе.
Як ви допоможете нам? На скількох судах ви вже були?
Морено Окампо.
Жодних судів.
Скільки обвинувачень?
- Жодного. - Боже мій.
Тоді що ви робите?
Я працюю на міністра юстиції. Я — професор.
- Заробляєте на життя, Моліно Кампосе? - Морено. Щось таке.
Ваша мама підтримує вас?
Моя мати ненавидить те, що я працюю на цьому суді.
- Нащо тоді робити це? - Може, саме тому.
- Ви дійсно хочете знати, чому я? - Звісно.
Я з військової родини. Мій дядько — полковник.
Це не допоможе вам.
Моя мати щонеділі ходить до церкви разом з Віделою.
Вона вважає, що він вчинив правильно.
- Я почув достатньо. - Ходімо.
Пане.
Пане!
Пане, дозвольте закінчити.
Подумайте про це. Уряд лише почав працювати.
Слабкий уряд, в потилицю якого дихають військові.
- Так. - Вони прийняли небезпечне,
але вірне рішення судити їх.
Саме тому я вважаю гарною думкою мати молодих адвокатів
замість адвокатів захисників прав людини,
яких можуть дискредитувати, як комуністів.
І не лише військові, але також і середній клас,
який ми маємо переконати в легітимності цього суду,
зважаючи на тенденцію середнього класу виправдовувати
будь-який військовий заколот.
Троянський кінь.
Ясно?
У нас є п'ять місяців, щоб надати незаперечні докази провини
проти дев'ятьох командувачів.
Щодо вбивств, незаконного позбавлення волі,
тортур та крадіжок майна за обтяжуючих обставин.
- Нам потрібна команда. - Саме так, Моліно Кампосе.
Морено Окампо.
Поліції вірити не можна.
Близько 90% юристів не хочуть бути залучені до цього суду.
Радше 99%.
- Треба пошукати деінде. - Де? В юридичній школі?
Не зовсім, але близько.
Міністр юстиції має дітлахів, що хочуть працювати з нами.
- Дітлахів? - Так. У кожному суді.
Потрібні молодші люди з невеликим досвідом.
З меншим ніж у вас?
- Якщо досвідчені не хочуть... - Тоді ми візьмемо недосвідчених.
Гаразд.
Ви починаєте мені подобатись, Морено Окампо.
- Я правильно сказав? - Так.
Повне ім'я?
- Лукас Паласіос. - Юдіт Кеніг.
Федеріко Корралес.
Рід занять?
Адміністративні обов'язки в офісі міністра юстиції.
- Професія? - Я — адвокат.
Тимчасово безробітний.
- Що робили раніше? - Служив в армії.
- Де саме? - ВМФ.
В ESMA, школа механіків.
Та ну, Феде.
- Ви жартуєте. - Так. Я працюю на міністра юстиції.
За кого ви голосували на останніх виборах?
Сказати за Альфонсина? Чи правду?
Я не голосувала.
- Ні? Чому? - Мені було 17 років.
Що думаєте про Бальбіна?
Нічого. Він був важливим політиком.
Політичні вподобання, Едуардо?
Зараз? Жодних, нуль.
- Що думаєте про Перона? - Він був важливим політиком.
Як щодо Вінстона Черчилля?
- Що? - Наполеона Бонапарта?
Ісуса Христа?
Я маю відповідати?
Можете назвати п'ятьох членів нинішнього уряду?
Так. Ну, це Ґріспун.
- Ґрінспун. - Так.
- За кого ви голосували? - За перонізм.
- Чому? - Я — пероніст.
Ви не казали. Чому?
Це єдиний рух, що протистоїть диктатурі з 1955 року,
і завжди буде за соціальну справедливість.
Гаразд. Дякуємо.
- Дякую. - Ви ж запитали.
Але ж не щоб почути ту саму маячню, яку я чув від тебе вдома.
Не будь агресивним, тату.
Ти сам винен, Мако.
Чому ви хочете працювати з нами?
Мого дядька викрали на пів року, він заледве вижив.
Я працюю в приймальні 14-го суду.
Усім байдуже, що я роблю.
А мені ні.
У мене двоє дітей, іпотека, і я чув, що ви платите за понаднормові.
Ми успадкуємо цю країну, це не має повторитися.
Ви ж платите за них?
Я тобі потрібен чи ні? Мені й без тебе добре.
- Не хочу бути поруч з антипероністами. - Вітаю, Мако.
Ваш тато дуже цінує вас.
Я — Луїс Морено Окампо, заступник прокурора.
Заступник прокурора? І таке є?
Може, назвете чотирьох гостей з телешоу Бадії минулого тижня?
- Так, грали Los Abuelos. - Los Abuelos?
Los Abuelos de la Nada. Класно.
- Не чули про них? - Ні.
Заспівайте.
- Зараз? - Так.
ЛЮТИЙ
Гаразд, перша проблема — час.
Ми маємо провести найважливіший суд в нашій історії
за менший час, ніж судді розглядають крадіжку курей.
Зараз ми тут.
Усе має бути готово до цього дня.
ЛЮТИЙ 1985 РІК
Ми маємо лише ці дні.
Що нам робити?
Те, що і в'язні.
Гаразд. Друга проблема.
Треба довести, що це був систематичний план.
Довести, що вони знали, що відбувалося і як саме це відбувалося.
Що це було по всій країні
під час правління всіх тих командувачів.
Вони відповідальні за це.
Ми не можемо працювати з поліцією, бо вони були теж залучені.
Інша проблема.
Суд не ділитиметься інформацією. Дасть, коли буде вже запізно.
- Не забувайте... - Менше ніж курей.
- Так, дотепнику. - Організуймося.
По-перше, позначимо їхні таємні в'язниці на мапі.
- «Ла Перла» була в Кордові. - Що ще?
- ESMA. - Так, ESMA.
- ESMA, ВМФ. - Що ще?
- «Ель Весубіо». - Що ще?
- «Кампо-де-Майо». - Що скажеш?
- Скільки часу лишилося? - Чотири місяці і два тижні.
Це що, жарт?
Це неможливо. Просто відмовся.
Це не варіант.
Що ще в тебе на думці?
Поговорити з Марією-Євгенією.
Вона керує архівами комісії. Знає все про всіх.
Вона допоможе тобі.
Прокурор сказав переглянути всі справи.
- Усі? Ви хоч знаєте скільки їх там? - Ні.
- Доведеться обирати. - Просто надішліть їх.
Ви зробили попередній відбір?
Воттси, Мейхіде, Далеґо, Авелланеда, Валенці...
Ми прочитаємо всі.
Усі?
- Помічниця прокурора Страссери? - Так.
Ми надамо вам усю необхідну інформацію.
МАТЕРІ ТРАВНЕВОЇ ПЛОЩІ
Сподіваюсь, прокурор поводитиметься краще ніж за диктатури.
Але під час диктатури він не зробив...
Нічого. Зовсім.
«Мамо, скажи йому, що тато втік, будь ласка»,— сказав він.
«Тоді востаннє я чула його голос.
Потім вони його забрали».
ГРУДЕНЬ
Відповідальність за накази лежить на хунті.
Вони очолювали все, це зрозуміло.
- Але це найважче довести. - Чому найважче?
Викрадення, тортури та вбивства або вже довели, або можна довести.
Як довести, що вони знали?
- Вони не могли не знати. - Вони скажуть, що не знали.
«То були перегини на місцях.
Я не можу стежити за кожним підлеглим посеред війни».
- Так, але 30 000 перегинів на місцях? - Так, його правда.
Вони скажуть: «Я нікого не вбивав. Не катував.
- Я не наказував викрадати». - «Не користуюсь шокером».
Потрібні свідки, що бачили їх у в'язницях.
А якщо ніхто їх не бачив? Якщо це було частиною плану?
Не бути пов'язаними з убивствами та зникненнями.
- Хтось мав бачити їх. - Ні.
Зосередьмося на плані.
Доведемо, що вони робили те саме по всій країні.
Що вони звідусіль викрадали людей.
Утримували їх в таємних в'язницях.
Катували під час допитів.
Люди зникали по всій країні.
Люди, якщо зможемо довести це, то доведемо, що це було скоординовано.
- Ось, що нам треба. - Отже,
ми беремо справи і організовуємо їх
за відділеннями, роком, в'язницею...
- За регіоном. - За регіоном?
- Ми мандруватимемо? - Так.
Куди б ви хотіли поїхати?
Дякую.
- Вони чекають на нас. - Бачили ту гору?
Так і знав. Це місто повно фашистів.
Ви знаєте його?
- Два квартали в той бік. - У той бік.
Ти певна?
Я піду туди. Зустрінемося згодом.
Вітаю.
Вітаю, перепрошую. Доброго ранку.
Я шукаю Хуана Пабло Нор'єгу...
Тут нічого.
Гаразд, дякую.
Запитай його.
Перепрошую, пане?
Тут нічого не вийде.
- Фашисти, я ж казав. - Що нам робити?
Збирай усіх, поїдемо деінде.
Що нам робити?
Потримай це.
ПРОКУРОРИ ВІДВІДУЮТЬ РЕГІОН
Це може бути дуже важливо, бо вони можуть знайти більше...
засобів відкрити нові справи.
Ці люди прийшли з прокуратури.
Ми шукаємо тих, хто має інформацію
про злочини, скоєні під час диктатури,
для суду, який очолює прокурор Страссера в Буенос-Айресі.
Будь-яку інформацію, імена чи дані...
Поліція, відчиняйте! Відчиніть двері!
...приходьте до будівлі Міністерства юстиції або дзвоніть 534096...
Три людини витягли мене з камери. Мої очі були зав'язані.
Мене роздягли наголо. Зробили те, що вони називають «субмарина».
Занурюють вашу голову до відра з водою, доки ви не зламаєтесь.
Задавали абсурдні питання.
«Що таке комунізм?» Я гадки не мав.
А ще запитували, чи знаю де живе Фірменіч
чи інші невідомі мені люди. Це сильно розлютило їх.
...кайдани на ногах і вам давали номер.
Х-96.
Від тієї миті я більше не був Маріо Валле.
- Зав'язали мені очі. Ударили автоматом. - Вони відкрили багажник...
- ...шокером. - Я почав блювати.
Я не міг пити воду. Мене вдарили струмом.
Не знаєте, чи бачили сусіди людей, які вас забрали?
Звідки ви знаєте, що це були військові?
Привіт, люба. Як справи?
- Я чекала тебе. - Бачу.
Щось сталося?
Сядь, будь ласка.
Звісно.
- Я розійшлася з Абелем. - З ким?
Тату.
Вибач, я не люблю його. Не знаю, чи знаєш ти, що...
- Він одружений. - Так.
Я не дурепа, тату.
Я завжди це знала.
І він ніколи не питав про тебе.
Не думаю, що він знає про твою роботу.
Не шпигуй за мною, ясно?
І не підсилай Хав'єра.
- Ти лякаєш його. - Гаразд.
Ти маєш перейматися важливішими речами.
Вибач.
ГРУДЕНЬ СІЧЕНЬ
15 ЛЮТОГО НАДАННЯ ДОКАЗІВ
Кільмес, Авелланеда.
ЛЮТИЙ
Де?
На третій поличці.
Раз, два...
- Так добре? - ESMA на тій поличці.
Хтось бачив...
Ось три з ESMA.
- Пане прокуроре. - Так?
Ось ваші докази.
Тут 16 томів, 4 000 сторінок, 709 справ та понад 800 свідків.
Чудова робота. Вітаю.
- Надішліть це. - Що?
Ви йдете з нами!
- Ходімо. - Куди?
- Подавати їх! - Ходімо!
Подавати самим? Краще разом.
Так, ходімо з нами.
Що відбувається?
Прокуроре Страссеро, головний обвинувач.
- Радий зустрічі. - Радий зустрічі.
Мої вітання, друже.
Де ви їх знайшли? Цих піонерів?
Гадаю, вам краще приділяти більше уваги красномовності доказів,
ніж юності моєї команди.
Запам'ятайте це.
Я знаю, про що кажу.
Щасти вам.
Ходімо?
Усе.
Пане!
Ось він.
Пане, будь ласка.
Одне питання, пане!
Гадаєте, у вас вдосталь доказів?
Кількість та якість доказів більш ніж переконливі.
І ми досягли цього за рекордний час.
Це все завдяки цим молодим людям та пану Морено Окампо, моєму колезі.
- Вам погрожували? - Я краще проігнорую це.
А тепер перепрошую.
Пане, даруйте.
Це правда, що вам погрожували?
ВЕЛИКИЙ СУД
ХТО ТАКИЙ СТРАССЕРА
ДІТИ СТРАССЕРИ
ЗАСТУПНИК СТРАССЕРИ
- Вітаю, як ви? - Доброго вечора.
Вибач.
- Гарна стаття в журналі. - Дякую.
Це була іронія.
- Тобі не сподобалося? - Ні.
Кожна людина там читала її.
- Це погано? - Це жахливо.
- Може, мені піти? - Навіть не думай.
Це твої дядьки.
Ще не вистачало, щоб тебе вважали боягузом.
Випиймо.
- Шампанське? - Так.
Той чоловік упізнав тебе.
Ще один.
Дяка Богу, що твій дядько ще не бачив тебе.
- Де він? - Я не скажу.
Це правда? Так?
Не дивись.
- Не дивись! - Ти сказала йому, що це не проти нього?
- Ні. - Чому?
Він не думає, що це проти нього.
Він думає що це проти нього, його родини та країни.
Перло?
- Полковнику! - Це ви.
Як ви? Давно не бачилися!
- А ваша дружина? - Мандрує.
- Знову? - Так.
- Де? - У Мілані.
Дякую.
Дядьку.
Вибач, що перериваю. Можна поговорити з тобою?
Для тебе я генерал-майор Окампо.
Перепрошую, генерале.
- Можемо поговорити? - Питання, адвокате.
Гадаєте, що виграєте цей суд?
Я не знаю.
Гадаєте, військові вчинили правильно?
- Ми були на війні, адвокате. - Війні держави проти суспільства?
Проти озброєних груп, що загрожували...
Яких мали судити за їхні гіпотетичні злочини.
Не викрадати, катувати, вбивати чи зникати.
Що тут відбувається?
Про що ми домовлялися? Ми не говоримо про політику в цій родині.
- Луїсе, ходи зі мною. - Перепрошую.
Усі мають знати...
Усе добре, пане?
Так. Усе гаразд.
Може, підвезти вас?
Ні.
Ні, дякую.
22 КВІТНЯ 1985 РОКУ ПОЧАТОК ПУБЛІЧНИХ СЛУХАНЬ
МІД каже, що завтра приїде Клайд Сноу.
Він матиме захист. Посольство працює над цим.
Так.
- У нас усе буде добре. - Так.
- Гаразд. - Так.
Послухайте, не поспішаймо.
- Це лише перший тиждень, так? - Так.
- Завжди казатимете так? - Ні.
- Лозо, на хвильку. - Страссеро.
Пане.
- Перепрошую. - Так, кажіть.
Той чоловік з вами?
Ні.
Йому не можна сюди. Перевірте його.
Гаразд.
- Пане, будь ласка. - Вибачте, уже йду.
Отже? Ви просто дасте йому піти?
Розслабтеся, юначе. Усе під контролем.
- Ні, я не… - Ми затримаємо...
- Ні, я не хочу нічого міняти. - Хуліо.
- Секунду. Що?
Там був чоловік.
- Він сексот. - Звідки ви знаєте?
Я вже вдруге його бачу.
Може, нарешті хтось візьме слухавку? Дзвонить уже п'ять хвилин.
- Будь ласка! - Візьміть її.
Алло?
З усією повагою, запевняю, тут немає бомби.
Як ви можете гарантувати це?
Це очевидно. Це операція з терору суспільства.
Це образа, Ваша честь.
Обов'язок суду — проведення безпечної процедури
для підсудних і свідків.
Безпечної процедури? Це що, жарт?
Нас разом зі свідками вже пів року залякують!
Захист стверджує, що безпеку підсудних не можна гарантувати.
Ваша честь, це тактика підсудних.
Це ж очевидно.
Усе, що ми просимо, відкласти початок суду.
Нескінченно.
- Доки не будуть належні умови. - Нескінченно.
Це ж перший день!
Не можна відкладати першого ж дня!
Якщо відкласти сьогодні, не буде жодного суду, ніколи не буде!
Усе, що їм треба, погрожувати бомбою щодня.
Страссеро, може, уже годі?
Ми продовжимо.
- Що? - Так.
Ми продовжимо, як зазвичай.
Цей суд гарантує безпеку слухань.
Суд відбудеться і почнеться сьогодні.
- А як же бомба? - Хай вибухає.
- Ви усвідомлюєте, що... - Дуже добре усвідомлюю.
Ви чули його. Він усвідомлює.
Ще одна річ.
Жінки не можуть носити хустки.
Це ж Матері Травневої площі.
Політичні символи недопустимі. Будь-якого кольору, типу чи ідеології.
- Суд добре усвідомлює... - Ще щось?
Ні, Ваша честь.
- Секретарю, підготуйте слухання. - Так.
Якщо можете.
Даруйте, що турбую вас.
Я не маю пояснювати всю важливість цього суду, тим більше вам.
Є екстреміст, що хоче перешкодити цьому...
хіба що ви знімите ваші хустки.
Це складне рішення, я знаю.
Але вирішувати не нам,
а вам.
Перепрошую.
- Вибачте. - Так.
- Що нам робити? - Зробімо це.
Не хвилюйтеся.
Я оголошую судові слухання відкритими
у справі 13/1984,
що стосуються наступних офіцерів збройних сил:
генерал-лейтенанта Хорхе Рафаеля Відели, адмірала Еміліо Едуардо Массери,
бригадного генерала Орладно Рамона Агості, генерал-лейтенанта Роберто...
- З вами все добре? - Так.
Не хвилюйтеся. Бомби немає.
- Я знаю. - Гаразд.
Генерал-лейтенанта Леопольдо Фортунато Гальтієрі,
адмірала Хорхе Ісаака Анаї,
бригадного генерала Артуро Базіліо Ігнасіо Ламі Досо.
Ми викликаємо для свідчень доктора Італо Аргентино Людера.
Докторе Людере, ви даватимете свідчення під присягою.
Чи клянетеся ви казати правду, лише правду і нічого крім правди?
Клянуся.
Можете сісти.
Докторе Людере, під час вашого президенства
у виконавчій гілці влади
було видано такі декрети: 2770, 2771...
- Хлопець, про якого я казав, там. - І 2772.
Ось, що ми хочемо знати.
Якими були ваші аргументи на користь видання цих декретів?
У лютому 1975 року...
...задля залучення аргентинської армії
до боротьби проти диверсій.
Я поширив повноваження збройних сил на всю країну.
Ми наголошуємо, що наказ на знищення був виданий
за часів демократичного уряду Марії Естели Мартінеc де Перон,
що вимагав допомоги збройних сил,
оскільки ми були на межі громадянської війни.
- Правильно, пане? - Я не казав про «громадянську війну».
Як ви тоді це визначите?
Я ніколи не казав про війну.
Але було зрозуміло, що був ворог, який загрожував безпеці країни.
- Правильно? Ви це казали, докторе Людере. - Так, це правда.
Нехай свідок пояснить своє розуміння
цього такого важливого для захисту слова «знищення».
Хіба це означає отримувати інформацію за будь-яку ціну?
Катувати, викрадати
та фізично знищувати безпорадних людей?
Відповідайте.
Це жодним чином не означало фізичного знищення.
Декрети не мали на меті жодних незаконних репресій.
Свідок визнає, що ворог існував і мав бути знищений.
На цьому слайді зображено череп з отвором у лобовій ділянці,
там ви можете побачити круглий отвір, що відповідає отвору
від кулі, яка пройшла крізь лоб людини.
На цьому слайді показано череп з отвором у лобовій ділянці.
Круглий отвір відповідає отвору від кулі, що пройшла крізь голову.
І завдяки формі та розміру отвору, незважаючи, що кістки лежали в землі,
можна зробити висновок, що стріляли з відстані в кілька метрів.
СУД НАД ХУНТОЮ ІНОЗЕМНІ СВІДКИ
Іноземний представник, Антуан Сангінетті, казав,
що під час візиту до нашої країни в 1978 році…
25 КВІТНЯ
…він отримав численні скарги родин...
...та міжнародних організацій стосовно заявлених зникнень?
Луїсе.
26 КВІТНЯ
Скарги надані ООН та Amnesty International.
...ані організації із захисту прав людини, ОАД чи ООН
проти нашого уряду...
Ваша честь, обвинувачення
отримало численні звіти та скарги,
які є чітким доказом того, що цей свідок надає лжесвідчення.
Пане Страссеро, почекайте своєї черги, будь ласка.
Продовжуйте, віцеадмірале.
Гадки не маю, про що ви казали.
Як я вже казав,
то були виключно питання політичної ситуації в Аргентині.
Отже?
Що?
- Як наші справи? - Думаю, непогано.
Маєте якісь сумніви?
Я нічого не казав. Сказав, непогано.
Що у вас на думці?
- Нічого. - Тобто нічого гарного.
Що ви хочете почути, Хуліо?
- Чому наші справи кепські? - Я не казав цього.
Але подумали.
- У нас усе добре. - Але?
Я говорив з мамою.
- Що вона сказала? - Нічого.
- Нічого. Як завжди. - Що, як завжди?
Як завжди, Хуліо.
Вона вважає іноземних експертів підривними елементами.
- Кампанією проти Аргентини. - Луїсе.
Не можна рівнятися на вашу маму.
Вона ходила до церкви з Віделою.
- Нам її не переконати. - Ні, саме так.
Якщо переконати її — це наша місія, то ми облажалися. Це неможливо.
- Ніколи. - Гадаєте, зможемо?
Ми не зможемо.
Нам ніколи не переконати таких, як ваша мама.
- Ніколи. - Гаразд, Хуліо. Ви маєте рацію.
Ви такий упертий. Не можу сперечатися з вами.
- Хуліо. - Що?
- Ви потрібні мені. - Нащо?
Щодо свідчень завтра.
- Зараз? - Так.
Гаразд.
Там є зала очікування.
29 КВІТНЯ
- Можна їй лишитися? - Ні. Лише свідки.
- Ви маєте лишатися до ваших свідчень. - В ізоляції?
Не можна ні з ким говорити.
Отже, самій?
Суд постановив, що ви не можете ні з ким бачитися.
- Тут. - І ви обличчя моє закриєте?
Це для вашої безпеки.
Звісно, дякую. Мені вже місяць погрожують.
- А ваша охорона? - Одного дня прийшов чоловік, а тоді зник.
Краще не мати справу з поліцією.
- А вона? - Вона лишиться зі мною.
Увесь день. Не хвилюйтеся.
Суд викликає пані Адріану Кальво де Лаборде.
Пані, ви даватимете свідчення суду
проти командувачів військової хунти
щодо так званого «Процесу національної реорганізації».
Ваші свідчення...
Четвертого лютого 1977 року мене викрали з мого дому.
Мене кинули до авто.
Коли авто повернуло за ріг,
вони натягнули светра мені на голову, кинули мене на підлогу автівки
та наступили на мене.
Тоді вони почали погрожувати мені вбивством.
Вони вивели мене назовні, зняли светр,
зав'язали міцно очі ганчіркою та вдягли кайданки на руки за спиною.
Тоді я була на шостому з половиною місяці вагітності,
тому вагітність була очевидною.
Незважаючи на мій стан, вони катували мене.
Я провела там багато місяців.
Тортури були систематичними, постійними, усіх видів...
Суд викликає пані Марію Кубік.
Вітаю, Хуане Карлосе.
Сьомий день суду над колишніми командувачами
почався зі зворушливих свідчень Марії Кубік,
матері зниклої Марії Крістіни Лефтерофф.
Чи клянетеся ви казати правду, лише правду і нічого крім правди?
Клянуся.
Марія Крістіна Лефтерофф була викрадена і забрана до бригади з Кільмеса.
За кілька годин після цього, її матір, яка хотіла знайти доньку,
також викрали та забрали до таємної в'язниці.
І моїм братам було 13, 11, 10, а наймолодшому 8 років.
Нас силоміць забрали з літака та провели крізь аеропорт
до автівки, де закрили нам обличчя.
9 ТРАВНЯ
Нам сказали, що нашу матір відправлять до Тукумана.
Вона досі зникла.
Ви знали, що трапилося з вашим сином?
Я намагалася зробити все, що могла, ходила до Кампо-де-Майо, усюди.
І друг сказав мені: «Іріс, не шукай його, вони вбили його».
Разом з іншими людьми в коридорі,
включно з моєю дружиною, яку катували на моїх очах,
я міг чути всі її крики страждань.
Ніхто нічого не знав. «Чому вони забрали її? Куди?»
Це сталося з кимось, кого я не знала. Когось, кого катували багато днів.
Та банда нещадно катувала його і вдень, і вночі,
з усіма переліченими мною методами і не тільки.
Коли та банда пішла, Ваша честь, охоронці почали готувати барбекю.
Почали пити вино і напилися.
Комусь спало на думку катувати його, і вони почали знову катувати його.
Цього разу їх не цікавила інформація, Ваша честь.
Єдиною метою цих тривалих тортур...
було змусити в'язня сказати:
«Я смоктав хрін і моя матір курва».
Вони годинами катували його, змушуючи сказати це.
А він не сказав цього, Ваша честь.
Не сказав.
Вибачте, що сказала це, але, думаю, це важливо,
бо вони згадали надмірні дії,
а для підсудних, як я розумію, це і є надмірні дії.
З рештою все добре. Лише звичайні холоднокровні тортури.
Будь ласка, описуйте факти без суджень.
Це факт, Ваша честь.
Якось я попросив охоронця бути гуманнішим, дати поговорити з нею.
Він відвів мене до камери Клаудії,
я зняв пов'язку з очей...
Клаудія сказала: «Пабло, дякую за силу, яку ти дав мені».
20 ТРАВНЯ
Я сказав їй, що коли ми вийдемо, почнемо стосунки.
Будемо парою, розумієте.
А тоді якоїсь миті вона сказала мені:
«Не торкайся мене, бо мене зґвалтували.
Коли вони мене катували, то передавали мене
та ґвалтували спереду і ззаду».
Суд викликає Алехандру Нафталь.
Мене забрали до іншого місця і дівчата знали, що мене зґвалтували.
Вони сказали мені, що їх теж багато разів ґвалтували.
Тим людям там було неважко
користуватися нами, жінками, таким брутальним чином.
Вони намагалися знищити людину психологічно.
Вони катували мене з першого ж дня, з дня мого викрадення,
і через це я жахливо почувалася.
Там була жінка, що розливала чай мате, наче то була якась буденна річ.
21 ЧЕРВНЯ
Ми відзвітуємо про це і переведемо вас.
Я повертаюся, пане.
За нами стежили місяцями.
- Ваші свідчення дуже важливі. - Я не свідчитиму.
Селає, присядьмо.
Заспокойтеся.
Ви маєте свідчити.
Люди мають знати.
Бо ви проґавите шанс
розповісти всій країні, що робили ті злочинці...
Ті злочинці?
Один з катів працює на нашого мера.
Лікар, який перевіряв, чи витримаю я ще, —
це головний лікар лікарні.
Я маю жити поруч з ними.
Що я роблю тут?
Селає, ми замовимо охорону вам. Ми захистимо вас.
Ні, не захистимо.
І це правда.
Доки вони на волі, ми нікого не захистимо.
Це гірка правда.
Новиною сьогодні є те, що, на прохання свідків,
прокуратура припинила щоденно публікувати переліки свідків.
Це сталося через постійні погрози,
яких зазнавали свідки, що свідчили щодня.
17 ЛИПНЯ
Алло?
Член Команди триколора сказав комусь з прокуратури,
що менш ніж за 48 годин...
- Хто? - …наш прокурор помре.
ПОГРОЗИ ПРОКУРОРУ
Нам теж погрожували.
Обвинувачення має подати офіційну заяву
- або надати більше деталей... - Деталей?
Юдіт, підійдіть, будь ласка.
Чи можете ви надати інформацію про той дзвінок, який отримали раніше?
Він подзвонив до полудня, сказав, що з Команди триколору.
Не існує такої команди. Можете сказати конкретніше?
Ім'я? Якісь риси?
Звісно, оскільки дзвінок був анонімний,
я не можу назвати імен чи фізичних рис.
На що був схожий голос?
То був дивний та грубий голос. Трохи кумедний.
- Як голос фашиста. - Фашиста? Тобто?
Як ваш голос, пане адвокате.
- Це цілковита відсутність поваги. - Годі.
Закінчуймо цю перерву та продовжуймо слухання.
Або військового...
...підсудні знову і знову застосовують агресивну стратегію.
...свідок сказав, що він мав...
20 ЛИПНЯ
ГОДІ ЦЬОГО ЛАЙНА!
Бомба змусила їх подвоїти охорону суду
через постійні погрози президенту Альфонсину та прокурору Страссері.
Коли вони звільнили мене з братами, то сказали не знімати пов'язки з очей,
що вони простежать.
Ми так простояли на вулиці 15 хвилин.
Мої молодші брати плакали, кликали маму.
Я побачив ресторан навпроти.
Він був повний.
Люди дивилися.
Ніхто не допоміг.
Як хтось міг повірити, що купка дітлахів
становить загрозу?
Я народила 15 квітня.
Це була моя третя дитина, я знала, що буде швидко.
Приїхав патруль, мене забрали і ми полишили п'яту дільницю.
Я лежала в автівці із зав'язаними очима.
Руки були зв'язані ззаду.
Вони принижували мене.
Я казала, що народжую,
просила зупинитися, це були не перші пологи, час настав.
Вони нічого не зробили.
Водій та інший хлопець далі реготали.
Вони сказали, що немає різниці,
бо вони все одно вб'ють і мене, і дитину.
Сказали не хвилюватись.
Не знаю, як я змогла зняти білизну,
щоб виштовхнути дитину. Не пригадую.
Я кричала:
«Народжую, не можу більше чекати. Зупиніться!»
І так народилася моя донечка.
Вони зупинилися на узбіччі.
Дитина була здоровою. Вона була дуже маленька.
Вона випала і лежала на підлозі, прив'язана пуповиною.
Я благала їх віддати її мені, дати потримати, але вони не дали.
Вони перев'язали пуповину і поїхали.
За три хвилини по тому дитина заплакала.
Я досі була зв'язана і з пов'язкою на очах. Вони не давали її.
Ми приїхали до іншого місця, великого будинку, оздобленого мармуром.
Вони поклали мою дитину на ґанок. Там було холодно, брудно.
Змусили мене взяти відро
та перемити всю підлогу, почистити всі ґанки.
Я мала робити це гола перед тим офіцером.
Перед охоронцями, що реготали.
Лише після цього я отримала дитину.
За ніч до мого звільнення
Клаудія сказала дещо, чого я ніколи не забуду.
Кожного 31-го грудня,
на Новий Рік,
я маю пити за упокій її та всіх інших.
Бо вона вже була мертва.
Хочете додати ще щось?
Ваша честь, усе, що я хочу знати,
жива моя донька чи мертва.
На жаль, цей суд не має відповіді на це.
Місяць по тому мене звільнили.
Ми втратили нашу роботу, наш дім,
наших друзів —
ми втратили все. Ми мали тікати з країни.
Вони спромоглися залякати мене, Ваша честь.
На щастя, залякали не всіх.
Там були родичі,
матері та бабусі, які протистояли їм.
І сьогодні я тут, вимагаю правосуддя, завдяки їм.
Мені більше нічого додати.
Прокуроре, маєте питання?
Жодних питань, Ваша честь.
Захист має питання?
Жодних питань.
Ваші свідчення закінчено, пані. Дякуємо.
Я вже пішла.
Алло?
Так, я вас з'єднаю.
Вони мають бути там.
- Луїсе. - Погляньте.
- Це ваша мама. - Дякую.
Погляньмо.
Алло?
Усе добре, мамо. Дякую. Сьогодні були гарні слухання.
Ти чула по радіо?
Звісно, я знав, я не знав, що ти слухатимеш.
Справді?
Що ти думаєш?
Адріана Кальво де Лаборде.
Вона сказала правду?
Звісно, правду.
Звідки така жорстокість?
Така жорстокість до вагітної?
Навіть до дитини було байдуже.
Який жах, чесно. Жах.
Ніколи не подумала б, що почую щось настільки жахливе.
Я теж.
Знаю, я казала огидні речі і ми часто сперечалися.
Мені нелегко
бачити, як мій син робить щось, що мені дуже не подобається.
- Ну... - Так я завжди думала.
Через мою освіту, релігію, знайомих...
Я завжди поважала армію, але тепер...
Тепер я згодна з тобою.
- Гадаєш, я маю рацію? - Так, Луїсе, ти маєш рацію.
Відела має сісти до в'язниці.
- Луїсе. - Так, мамо.
Він має сісти до в'язниці.
Я не знаю, скільки людей слухає суд.
Так, кожен має слухати його.
Так, ми працюємо.
Ми готуємося до завтрашніх слухань.
Це ясно, що вони взаємопов'язані.
Справа Беттіні. Усі злочини проти однієї родини.
Вони вбили сина, викрали батька, познущалися з бабусі.
Розслабся, усе йде добре.
- Що таке? - Не подобається мені чути це від тебе.
- Що все йде добре? - Щось тут не так.
Чому?
Усе йде добре,
але якщо ти думаєш, що все йде добре,
то все може піти шкереберть, ясно?
- Я просто хочу бути позитивним. - Ти маєш бути насторожі, як ніколи.
Це правда, до цієї миті ти спромігся...
привернути увагу.
Ти отримав емоції. Так, звісно.
Агов, усе добре?
Агов, усе добре чи ні?
- Відповідай. - Ні!
- Усе добре? - Ні, але й у тебе теж!
Тепер черга ESMA. З ними буде важче.
Я знаю.
Ти знаєш.
Будь обережним, Хуліо.
Будь обережним.
- Мамо? - Так.
Тут якийсь лист від ВМФ Аргентини.
З кулею.
Дай його мені.
Хтось лишив тут.
ПАНЕ СТРАССЕРО, МИ СТРАТИМО ВАС ЗА 48 ГОДИН
Два тижні, оце й усе.
- Ти ж казав один. - Веро, це неважливо.
Я не боюся.
Убивці не погрожують. Це відомий факт.
Вони вдерлися в наш дім, а слухання за годину.
Будь ласка, благаю.
- Це найважливіший день. - Гаразд.
Просто не хочу, щоб з вами щось сталося.
Два тижні, доки не закінчимо з ESMA. Оце й усе!
- Доки не закінчимо з ESMA. - Гаразд.
- Ходімо, діти. Хутко. - Добре.
Доки не закінчите з ESMA.
Пане. Медіа дізналися про нову погрозу.
Що ви отримали листа до вашого дому.
Це безглузда річ.
Гадаю, вони більше хочуть залякати свідків, ніж мене.
І це дуже незграбно.
Якщо зі мною щось станеться, у мене завжди буде заміна.
Отже, ви сприйняли погрози серйозно. Ви повідомили про це?
Було проведене розслідування.
Наші джерела кажуть, що лист був від ВМФ Аргентини. Це так?
Уже час слухань. Дякую за вашу турботу.
Це був прокурор Хуліо Страссера.
Сьогодні буде найважчий етап суду над колишніми військовими.
Будь-який ваш внесок дуже важливий. Не сумнівайтеся.
Ризик, на який ви пішли, докази, які ви надали.
Ви — герой.
Але ваша ситуація інша.
- Захист буде... - Чому інша?
Дозвольте пояснити, ми намагаємось допомогти вам.
- Я намагаюсь... - Не розумію, чому я інший.
Знаєте що?
Вони спробують довести, що ви не жертва, а робітник в ESMA.
Але це правда. Я працював на них, бо мене змусили.
- Так, ми знаємо. - Річ не лише в правді.
- А й у ризику. - Я вже ризикнув.
Я ризикував собою, збираючи все це для суду.
Пане, мене катували, викрадали...
Вони змусили мене доносити на колег.
Дехто, певно, зник через мене.
Ні.
Я — жертва, мене мають почути.
Хай свідок відповість, чи ця компенсація, яку він описав,
може вважатися винагородою за його працю на ESMA.
Пане, мене змусили працювати там.
Я був змушений використати свої знання задля незаконної мети.
- Саме так, це підробка документів. - Я розумію.
Я ж казав, що він знищить його.
...у ESMA, мене змушували робити це.
Ваша честь.
Докази, надані свідком, достатньо красномовні, щоб припинити
це неймовірне цькування захисту з метою
доведення був він рабом чи ні.
Захист має право задавати питання, які вважає необхідними.
Суд сам вирішує доречні вони чи ні.
- Про це я й кажу. - Пане прокуроре, будь ласка.
Дякую, Ваша честь.
Тоді відповідайте.
Ви входили і виходили так само, як і решта персоналу?
Як військові офіцери чи солдати?
Коли я отримав перепустку, усе стало рутиною.
Тоді можна вважати доведеним, що ви входили та виходили
так само, як і решта персоналу.
Вони перетворили його на підозрюваного.
Якщо їх послухати,
то ESMA був клубом, де в'язні вешталися абиде.
Слухайте, Луїсе.
Якби я плакав через кожне ускладнення на свідченнях,
через кожне питання від суддів...
Або через тиск захисників, я б звільнився і змінив роботу.
- Бо саме це вони й роблять. - Але ми маємо виграти суд, Хуліо!
Виграти як щодо обвинувачення, так і вироку та вулиці.
Якої вулиці? Лавалле чи Парана?
- Не повчайте мене. - Що сталося?
- Слухайте. - Спробуйте зрозуміти межі вашої роботи.
Свідки — це герої. Ми маємо дбати про них.
Ми посадовці судової влади. Посадовці.
Ми не зближуємось зі свідками чи суддями.
І не даємо тиснути на нас.
Це ясно? Посадовці.
Ви знаєте, що деякі посадовці умили руки
та вдавали дурнів під час диктатури!
І хто ж вдавав дурня, наприклад?
Ви зрозуміли мене.
Ні, не зрозумів. Може, поясните?
- Бути посадовцем не значить... - Не ходіть околясами.
Що ви маєте на увазі?
Посадовець має ризикувати і не бути поблажливим.
Я не ризикую? Я поблажливий?
- Я не про вас кажу. - Ви щойно сказали, що це я.
Що я корисний для нинішньої влади і що вдавав дурня під час диктатури.
Ні! Це дещо інше.
Хочете тицьнути мене лицем у ті зникнення, які я не міг розслідувати.
Я маю на увазі дещо інше, Страссеро.
Ні, це не так. Я знаю, про що ви кажете.
Що, по-вашому, ми робили під час диктатури?
Заробляли тонни грошей?
Гуляли в Пунта-дель-Есте?
Насолоджувалися привілеями шляхетної родини?
З дядьком-полковником?
І матір'ю, що ходила до церкви з Віделою?
Я не відповідаю за свою родину.
Але відповідаю за себе.
Пішов ти, Морено Окампо.
- Пішов ти, Страссеро! - Добре.
Я теж відповідаю за себе.
Алло?
Страссера, так.
Гаразд.
Добре.
Гаразд. Завтра.
Добре. Домовились.
Бруццо.
- Що? - Я не знаю.
Я не знаю.
Хуліо. Вибач.
- По-перше, мої вітання. - Дякую.
За те, що дав багатьом людям надію. Сідай.
Не лише я,
кожен пишається твоєю роботою.
Дякую.
Сам президент сказав, що це взірець, щось історичне.
Я ціную це.
Чому ти викликав мене?
Кави?
Гарної, гарячої кави?
Що хоче міністр Трокколі?
Ну...
Я хвилювався про дещо, ти маєш допомогти мені.
Допомогти тобі?
Так, справа делікатна.
У військах неспокійно.
Вони вважають, що це лише початок, що суди продовжаться.
Треба бути відповідальними.
- Правосуддя має бути відповідальним. - Відповідальним?
Від чийого імені ти кажеш мені це?
Від імені країни, Хуліо. Нашої країни.
Якщо військові повстануть, а ти добре знаєш, що це можливо,
хто рахуватиме мерців?
Ти, я? Судді?
Хуліо.
Аж не віриться. Що ви тут робите, Луїсе?
- Можете сказати мені, що сказав Бруццо? - Я у вбиральні.
Може, вам лише здалося, що він це сказав.
Будь ласка.
Будь ласка, скажіть, що сказав Бруццо!
Я повторюю це втретє.
Він...
Він попросив мене бути обережним...
з нашим проханням про засудження. Обережним.
Що це означає?
Наприклад, я щойно підтер дупу, дуже обережно.
Неймовірно.
З вами щось не так.
І що ви відповіли йому?
Я сказав йому...
що він може дізнатися про наше прохання
під час обвинувального акту.
- Що судова система є незалежною. - А він що сказав?
Він сказав...
якщо суди не діятимуть правильно, то це зашкодить демократії.
Повітряні сили не можна чіпати.
- Він так сказав? - Приблизно.
- Як це? Він сказав «Повітряні сили»? - Ні, не сказав, але мав на увазі.
То «обережно» та «Повітряні сили» не з одного речення?
Повірте, Луїсе. Тепер ми самі по собі.
Хіба не ясно?
Ми спробували. Ходімо.
- Дякую. - Проходьте, Хуліо.
Погляньте на тих виродків з ВПС.
Вони сміються нам в обличчя. Засранці!
Тихіше.
Хуліо!
Хуліо, годі!
Пане секретарю.
- Годі! - Можете попросити прокурора
утриматись від непристойних жестів відповідачам?
- Будь ласка. - Хуліо!
Пане Страссеро, будь ласка, суворо дотримуйтеся процедури.
Може, заспокоїтеся? Легше.
Я спокійний.
- Щось не схоже. - Я заспокоюся.
Усім встати.
«Tiempo Nuevo».
Пане Ґонзаґо,
адвокат захисту адмірала Массери.
Щоб ви сказали тим, хто стежить за судом
та щодня чує, що адмірал Массера — убивця?
Я б сказав їм подумати про те, якою була Аргентина 10 років тому.
Аргентина заколотників та Ісабель.
Я б запитав у таких,
а якби адмірал програв цю війну?
Де б тоді був президент Альфонсин?
І ті судді?
У в'язниці або страчені.
Ні.
- Чому? - Тому що ні.
- Цього не досить. - Як так? Я кажу ні.
Принаймні назвіть причину.
Він був міністром пропаганди при диктатурі.
Цього досить?
- Гаразд. - Це важливо...
Ви не дитина, робіть, як знаєте.
- Ми маємо пояснити... - Гаразд. Бувайте.
Ми маємо...
Що?
Морено Окампо хоче мене на ТБ. У шоу Нойштадта.
Що ти сказав?
Ні. Не бувати цьому. Він може робити, що забажає.
- Алло? - Вони знищать тебе. Ось, що буде.
Так.
Що? Я маю знову йому пояснювати? У двадцяте?
Так.
- Це його вибір. - Тату.
- Телефон. - Ні.
- Ні, це не Морено Окампо. - Хто це?
Ви знаєте, куди ми їдемо?
Це мене не стосується.
Але ви знаєте.
Гаразд.
- Дякую. - Прокуроре.
Як ви?
Вибачте за незручності,
але це не можна було зробити в офісі президента.
Я розумію.
- Я повідомлю президента. - Так, звісно.
- Прокурор прийшов. - Хай заходить.
Будь ласка.
Герой нашого часу.
Виглядаєте виснаженим.
- Хуліо. - Доброго вечора, пане президенте.
Ви знаєте, що ваша робота
дуже важлива для аргентинського правосуддя.
Так, дякую.
Ми дуже пишаємося.
Це тривало 15 хвилин чи менше.
- І Бруццо був там. - Так, але він мовчав.
Тоді нащо він там був?
Я дійсно не знаю.
Щоб показати єдність з президентом? Може, Трокколі попросив його.
- І що сказав президент? - Він сказав,
що стежив за свідченнями в суді.
Що був зворушений.
І що
він зустрів деяких свідків. Розмовляв з ними.
А ти щось казав?
Так. Я запитав...
- Що він очікує від суду. - Добре. Чудово.
Що він відповів?
Тоді він сказав: «У мене немає жодних вказівок для вас».
Оце й усе.
Це дивно, так? Більше нічого?
Це все? Він мав сказати щось ще.
Ну, так.
Він сказав дещо, коли я йшов.
Це воно. Що він сказав?
Він сказав:
«Я чекаю на ваш заключний аргумент».
- Він так сказав? - Так.
Гаразд, тут усе ясно.
Що?
Розділення влади. Це чудово.
Хуліо, треба написати відмінний заключний аргумент.
Збіса заключний аргумент.
Він має вражати, бо, вочевидь, багато залежить від цього.
Може, геть усе залежить.
Гаразд, я зрозумів. Не змушуй мене нервувати ще більше.
Хуліо.
Я скажу тобі дещо, чого раніше не казала.
І те, що я кажу це вперше, багато що означає.
- Я хочу сказати це тобі зараз. - Хутчіше, Сильвіє.
Я пишаюся тобою.
І знаєш що? Я завжди думала, що вийшла заміж за
дратівливого атеїста, а зараз ти національний герой.
- Хто це сказав? - Не має значення.
Ти національний герой.
Не вплутуй у це націю.
Ну, як забажаєш.
І героїв не існує, Сильвіє.
Можливо, існують, Хуліо.
Можливо...
- Гаразд. - Це прибере сяйво.
Уже йду.
Починаймо.
В ефірі за три, дві, одну.
Луїсе Морено Окампо, скажіть мені.
Ви ненавидите армію?
Ні, зовсім ні. Я поважаю її.
- Щось не схоже. - Шкода.
Я походжу з військової родини.
А так і не скажеш.
Ви знали, що армія вас ненавидить найбільше?
Ну, не знаю, чи найбільше.
Декому з них не подобається, що ми робимо, але я вважаю, що є й інші.
Гадаєте, є ті, кому це подобається?
Дозвольте запитати дещо, Бернардо.
Ви знаєте, ким був Франциско Ортіс де Окампо?
- Ваш родич? - Мій прапрадідусь.
Першим генералом в історії Аргентини.
Найпершим.
Гадаєте, я ненавиджу військових?
Суть у тому, що я юрист.
Закон — це моя пристрасть.
Я зроблю все, щоб порушники закону не уникли кари.
Ми з паном Страссерою хочемо, окрім правосуддя для жертв,
покласти край убивствам, як політичному знаряддю.
Хіба не всі цього хочуть?
- Так, звісно. - Це те, чого потребує наша країна.
Поваги та правосуддя.
«Аргентинське суспільство та закон довірили нам місію
прийти сюди та вимагати правосуддя.
І водночас
неможливо згадати всі ті тисячі справ,
а обрані справи не здатні відобразити всі масштаби цього...»
- Геноциду. - Геноциду, так.
Що скажеш? Кажи.
Я уважно слухаю необразливу прозу судового клерка.
Уявляючи, як в Аргентині та всьому світі позіхають тисячі людей,
доки слухають твою промову.
Це не вистава, Сомільяно.
Але й не досьє, Страссеро!
Заспокойтеся обоє.
- Так, заспокоймося. - Гаразд.
Початок у Хуліо був непоганий.
Звісно, формальний, але потужний.
Так?
- Почни говорити про насилля. - Так, насилля. Ні.
Про історію насилля в Аргентині.
А тоді
про реакцію військового уряду.
- Жорстоку відповідь. - Так.
Незаконну.
- І боягузливу. - Так, боягузливу.
- Мені подобається. - Мені теж.
- Уперед. - Жорстока відповідь...
Поглянь. Прокоментуй.
Дай мені.
Єдиними, хто міг дати дозвіл на затримання людей
армією, переведення їх до таємних в'язниць ВМФ
з перевезенням літаками ВПС, були представники військової хунти.
«Офіційні звіти було замінено звинуваченнями.
Допити — тортурами, а обґрунтовано це було...»
«Неронівським жестом»?
Так, що?
- Неронівським? - Імператор Нерон.
Палець донизу.
Ясно.
- Але це не зрозуміло. - Ні?
Як щодо...
«неронівським жестом палець донизу»? Ні?
- Так. - Ось тримай.
Погляньмо.
«Нині аргентинський народ відновив уряд
та контроль над його інституціями,
з усією відповідальністю, я кажу від його імені,
що садизм — це не політична ідеологія,
не військова стратегія, але моральне збочення».
- «Моральне»? - «Моральне».
Ні?
- Перегнули палицю? - Бездоганно.
- Так? - Так.
Доброго вечора.
- Наша знаменитість тут! - Ти…
- Можна мені? - Звісно, пане Слава.
Що скажете?
Вибачте.
Що це?
Сказали, щоб прибрати сяйво.
Їм не вдалося.
Ви сяяли.
Так же?
Сьогодні суд входить у критичну фазу.
Прокурор Хуліо Сезар Страссера виголосить
у присутності дев'яти колишніх командувачів
обвинувальний акт, в якому він обґрунтує звинувачення
у вбивствах та інших важких злочинах, у яких обвинувачено колишню хунту.
Спеціалізовані медіа...
18 ВЕРЕСНЯ 1985 РОКУ ЗАКЛЮЧНИЙ АРГУМЕНТ
Приведіть підсудних.
Усім встати.
Можете сідати.
Слухання оголошено відкритими
для оголошення прокурором його обвинувального акту.
Ми інформуємо всі сторони, що впродовж цієї заяви
суд не дозволятиме жодних втручань чи переривань,
окрім як від людини, що її виголошує.
Більш того, від усіх присутніх вимагається
суворе дотримання правил поведінки в суді,
своєчасно наданих цим судом та належним чином повідомлених.
Пане Страссеро, слово дається обвинуваченню.
Будь ласка.
Ваші честі,
аргентинське суспільство,
а також усесвітнє юридичне сумління,
довірило мені
цю почесну місію стати перед цим судом, вимагаючи правосуддя.
Технічні та фактичні причини,
такі як відсутність специфічних означень
у національному законодавстві точного опису
типу злочину, який розглядається сьогодні в суді,
та неможливості розгляду кожної з багатьох тисяч справ,
змусили мене обрати
на час цих драматичних 17-ти тижневих слухань лише 709 справ,
які, до речі, не охоплюють...
усієї жахливої кількості жертв,
спричинених тим, що можна описати, як найбільший геноцид
в історії нашої молодої країни.
Жорстокість правила в нашій країні,
коли троє цих підсудних вирішили знову,
від імені збройних сил,
захопити владу силою, не зважаючи жодним чином на волю народу.
І якою була реакція країни після цього перевороту
на діяльність повстанців?
Щоб описати це, Ваші честі, мені потрібно лише три слова.
Жорстокість, незаконність та боягузтво.
Повстанці викрадали та вбивали.
І що зробив уряд, щоб здолати їх?
Викрадав, катував та вбивав у значно більших масштабах.
І, що найгірше, поза межами будь-якої законної системи.
І відтоді, Ваші честі,
постали значно серйозніші наслідки.
Скільки жертв цих репресій були винні в незаконній діяльності?
Скільки були невинні?
Ми ніколи не дізнаємося, і це не провина жертв.
Коли правову процедуру було знищено, сталася справжня юридична диверсія.
Офіційні звіти були замінені обвинуваченнями.
Допити — тортурами.
А вирок обґрунтовувався неронівським жестом палець донизу.
Серед багатьох гріхів, які скоїла ця боягузлива система
аргентинському суспільству, є один…
який не можна відшкодувати.
Я хочу повторити це.
Відсутність юридичного вироку — це не брак формальностей.
Це нищівний удар по людській гідності.
Наприклад, ця відсутність призвела до наступного.
Людину викрали за підозрою в участі в АКП.
Армійському корпусі пероністів.
Але вона належала до КПА,
Колегії психіатрів Аргентини.
Чи хтось мав право змушувати Адріану Кальво де Лаборде
народжувати в кайданках із зав'язаними очима ззаду патрульного авто,
лежачи на підлозі і не здатній...
пригорнути маля?
«Ми не терпітимемо шабашу смерті в Аргентині.
Повільно, щоб ніхто не побачив,
машина терору вивільнила своє беззаконня на невинних людей,
які не очікували цього».
Це було виголошено адміралом Еміліо Едуардо Массерою
другого листопада 1976 року в школі механіків ВМФ.
Саме тоді, у офіцерських казармах ESMA,
на матраці лежала Сесілія Інес Какабелос.
Їй було лише 16 років.
У неї була пов'язка на очах, руки були зв'язані за спиною.
Вона була арештована завдяки інформації, наданій її сестрою,
яка була переконана, що вони лише допитають її.
Вона думала, що врятувала їй життя.
Сесілія Інес Какабелос досі вважається зниклою.
Але спробуймо застосувати теорію війни, яку так люблять наші підсудні.
Чи можемо ми вважати, що викрадення беззахисних
на світанку безіменною бандою
є військовими діями?
Чи є військовими діями катування та вбивство їх,
коли вони вже не могли чинити спротив?
Чи є військовими діями захоплення домів та родичів у заручники?
Чи є новонароджені...
військовими цілями?
Цей процес означав,
для тих, хто мав болючий привілей пізнати його сповна,
певне занурення до темних сторін людської душі,
де злидні, приниження і жах
сягають таких глибин, що й уявити годі,
а зрозуміти й поготів.
Данте Аліг'єрі у «Божественній комедії»
приберіг сьоме коло пекла для жорстоких.
Для всіх, хто кривдить інших, використовуючи силу.
І в тому самому пеклі
він розмістив річку з киплячою та огидною кров'ю,
специфічний тип прокляття, яке цей поет описав наступним чином:
«Тирани ті, що вбивством і грабунком промишляли,
Слізьми пекучими оплакують свої гріхи безжальні тут».
Заради всього цього, Ваша честь, цей суд і його вирок важливі
та необхідні для народу Аргентини,
який було піддано звірячим злочинам.
Їхні власні звірства розрослися до монструозного відчуття безкарності.
Хіба що мораль аргентинців опуститься до печерного рівня,
не можна в жодному разі дозволити, щоб викрадення, катування та вбивства
стали політичними привілеями.
Або «супутніми бойовими втратами».
Тепер, коли народ Аргентини відновив уряд
та контроль над його інституціями,
я з усією відповідальністю заявляю від його імені,
що садизм — це не політична ідеологія,
не військова стратегія, а моральне збочення.
Цей суд і той вирок, який я обстоюю,
відповідальні за встановлення миру не в забутті,
але в пам'яті.
Не в жорстокості, але в правосудді.
Це наша можливість.
Можливо, остання.
Ваші честі,
я хочу свідомо відмовитися
від будь-яких претензій на оригінальну кінцівку промови. Хочу сказати
цитату, що не належить мені,
бо вона вже належить усьому народу Аргентини.
Ваші честі:
«Ніколи знову».
Відмінно. Молодець, Хуліо.
Тиша в залі суду.
Виродки!
Ви купка виродків!
8 ГРУДНЯ 1985 РОКУ ВИРОК
(ЗА ДЕНЬ ДО ВИРОКУ)
Доброго дня.
Ні, пане, жодних новин.
Щойно матимемо, ми дамо знати вам.
Якісь новини?
Нічого.
У мене новини.
- Я наткнувся на них. - На суддів?
Так.
Вони були в піцерії.
- Що? Ти стежив за ними? - Так.
- І що? - Що що?
- Які новини? - Я був ззовні, не чув.
Але ж бачив щось. Вони були щасливі, схвильовані?
- Можна конкретніше? - Гаразд.
Добре, вони прийшли туди о 14.00.
Вони сіли. Вусань і Темноволосий в кінці.
Молодий і Окуляри з одного боку, обличчям до Коротуна і Худого.
Замовили по кухлю пива кожен.
Окрім Вусаня, він пив вино.
Може, якийсь сік абощо.
Замовили дві піци. З цибулею і чорізо.
Гаразд, не так конкретно.
- Ви ж самі сказали. - Давай до суті.
Гаразд.
Раптово в Молодого з'явилася ідея.
Усі слухали.
Спочатку, Вусань захитав головою.
Коли він спинився, то підкурив цигарку
і слухав із серйозним виразом обличчя.
Окуляри поглянув на нього.
Якоїсь миті, він підморгнув йому.
А Темноволосий
написав щось на серветці.
Підписав та передав іншим,
вони всі підписали.
Вирок був там. На серветці.
Це все.
Окуляри сказав щось, що вони вважали важливим,
відклав серветку, і я пішов.
- Ти пішов? - Так, я пішов.
- Судити те, що підсудне. - Гаразд.
Суд має тривати...
- Я повернуся. - Скажіть мені як.
Страссеро молодший, чому ти тут?
- Просто купую дещо. - Хочеш льодяник?
Так.
Два цих і льодяник для малого.
Шпигуни не їдять льодяники.
Послухайте мене.
Я маю надійну, свіжу інформацію.
- Вони досягли згоди. - На серветці.
- Вони підписали. - Він сказав нам.
Ви вже знаєте?
- Зрештою, ми нічого не знаємо. - Знаємо.
- Вони прийняли рішення. - А вироки?
Я не знаю.
Алло?
Так, це я.
Народ хоче знати це.
Яким, на вашу думку, буде вирок?
Цей суд не має перетворитися на виставу.
Свідки не мають боятися свідчити.
Будь ласка, покашляйте.
Гаразд, добре. Ви маєте заночувати тут.
Погляньте, хто прийшов.
Національний герой.
- Вибач, що не встаю. - Виглядаєш добре. Як новенький.
Це морфін.
Ти гадки не маєш,
як нам бракувало його всі ці роки.
- Що? - Ну ж бо, скажи мені.
- Прийшов висловити співчуття? - Я не знаю, про що ти.
Та ну.
Вироки.
Ну ж бо, підбадьор мене трохи.
Я сам щойно звідти. Ще не знаю їх.
Слухай, я можу померти сьогодні.
Я нікому не скажу.
Ну ж бо.
Гаразд, що ти хочеш знати?
Усе. Ми перемогли чи ні?
Так, перемогли.
Усі у в'язниці?
Так? Пожиттєве для всіх них?
Пожиттєве для всіх.
- І для ВПС? - І для ВПС.
Звісно!
Хто б міг подумати, що вони вб'ють пів країни,
а вони й гадки не мали?
- Так? - Так, це кумедно.
Візьми мою руку.
Дякую, друже. Дякую.
СУД НАД ХУНТОЮ МИ ДІЗНАЄМОСЬ ВИРОК ЗА КІЛЬКА ГОДИН
- Як ти? - Добре.
Тримай.
Візьми слухавку.
Алло?
Так.
- Ні, він не спить. - Хто це?
Справді?
Я даю йому слухавку. Уже є вироки.
Алло.
Маю інформацію по вирокам.
Гаразд, кажіть.
Не перебивайте, доки я не закінчу. Я прочитаю їх.
- Більше нічого сказати! - Хуліо, дочекаймося їхніх аргументів.
Нащо? Я знаю, що вони скажуть.
- Ти не знаєш. - Я знаю.
- Має бути причина. - Немає причини!
Клянуся. Докази там. Усі.
Вони читали і бачили їх.
Не може бути, щоб вони витлумачили їх інакше.
Я не знаю. Почекаймо.
- Привіт, тату. - Привіт, сину.
Як пройшло?
Погано, сину.
- Як погано? - Погано. Погано — це погано.
- Ти серйозно? - Так.
Що сталося?
Граффінья, Аная, Ламі Досо і Гальтієрі визнані невинними.
- Невинними? - Ти мене чув.
А решта?
Агості — чотири роки і шість місяців. Це те саме.
Ламбрускіні — вісім.
А Віола?
- Віола — 17 років. - Сімнадцять?
Він старий і стільки не протягне.
Массера?
- Пожиттєве. - Пожиттєве?
Ідеально, тату!
- А Відела? - Пожиттєве.
- Ти кинув Віделу за ґрати? - Так.
- На все життя? - Це і є пожиттєвий вирок.
- І Массера теж? - Так.
Це ж чудово, тату!
Так.
Ти можеш зробити щось з іншими?
Так.
- Можна подати апеляцію. - Ти маєш посадити їх усіх!
Мамо! Веро! Він посадив Відела до в'язниці!
- Хуліо? - Що?
Що ти робиш? Іди спати.
Ні, у мене є робота.
ЗГІДНО ЮРИДИЧНОЇ ПРОЦЕДУРИ...
ЩОБ ОСКАРЖИТИ ПОСТАНОВУ...
Цей суд над хунтою став першим прецедентом в історії,
коли цивільне судочинство винесло вирок військовим диктаторам.
Не зважаючи на закони щодо звільнення від покарання після суду 1985 року,
вимоги пам'яті, істини та правосуддя так і не припинилися.
З часів початку цих судів понад 1 000 людей було засуджено
за злочини проти людства, і ще багато тисяч справ досі тривають.
З 1983 року Аргентина безперервно живе
в демократії.
АРГЕНТИНА, 1985 РІК
Переклад субтитрів: Віталій Данмер
Творчий керівник Юрій Лаховський