Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
PODLE SKUTEČNÝCH UDÁLOSTÍ
Po sedmi letech vojenské diktatury
se 10. prosince 1983 Argentina vrací k demokracii.
Prezident Alfonsín nařídil soud s bývalými vojenskými veliteli
za zločiny proti lidskosti.
Velitelé se cítí jako vítězové války proti podvratným živlům
a jsou ochotni nechat se soudit jen vojenským soudem.
Od nástupu nové vlády uběhlo sedm měsíců,
ale proces se nikam nepohl.
Rychle se šíří zvěsti, že proces převezme civilní justice.
Pokud by k tomu došlo,
soud by probíhal u Federálního odvolacího soudu.
Zodpovědnost za obžalobu by připadla jeho jedinému žalobci, Juliu Strasserovi.
-Tak co? -Přišla a zamkla se ve svém pokoji.
-Zamkla se? -Ano.
Právě přišla.
Pojď.
Tak povídej.
Vyzvedl ji u Bettiny.
Šli do baru a zůstali tam pěkně dlouho.
-Do jakého baru? -Plus Ultra. Na rohu Libertad a Arenales.
A pak?
Pak jsem odešel.
-Tys odešel? -Byl jsem tam celou hodinu.
-Ten týpek se mi nelíbí. -Mně taky ne.
Co děláte? Co si tady šeptáte?
-Nic. -Nic.
Bojíme se o Vero.
Proč?
Její novej přítel je fakt divnej.
-Divný? Jak to víte? -Ano.
Jak jste k tomu došli?
Mám podezření, že to je agent.
Možná se přes ni snaží dostat ke mně.
Agent?
Špion, mami.
Vím přesně, co to znamená.
Javi, jdi do postele.
Běž.
-Oblékni si pyžamo. -Dobře.
Nespi v teplákách!
Očekávám vysvětlení.
Setkávají se v Plus Ultra. Nic ti to neříká?
Ne.
Za rohem od Bezpečnostní služby.
Děláš si legraci?
Sleduješ naši dceru?
-Ne. -Julio.
-Necháváš sledovat svou dceru? -Javier ji potkal na ulici.
Julio! Nutíš svého syna, aby sledoval tvou dceru?
Právě jsem ti řekl, že ne.
Jsi nemocný.
Víme, že je to bratranec té holky ze školy.
-Vnučky pilota. -Civilního, Julio.
-Civilního pilota! -U státních aerolinek.
Všichni jsou vojáci.
Za války se dobrovolně přihlásili. Její děda a táta!
Uvědomuješ si, že z něj děláš blázna?
-Co je? -Proč se maluješ?
Protože chci a můžu.
Nemáme snad demokracii?
V naší škole je to zakázané.
Jak to víš? Nikdy jsi nešel do školy namalovanej.
-Zatím. -Ne!
-Přestaň! -No tak, Javiere, bude ti to slušet!
-Jsi pitomá! -Jdeme.
Nech toho!
Půjdu po schodech.
-Dáš mi jednu, tati? -Jo.
-Půjdeme na oběd? -Dnes nemůžu.
Neřekl jsem kdy.
Myslela jsem, že myslíš dnes.
-Až budeš moct. -Ráda bych.
Až se ti to bude hodit.
-Uvidíme se večer. -Dobře. Tak zatím.
Dobrý den. Volal Bruzzo.
Volal pan Bruzzo. Říkal, že je to naléhavé.
Slyšel jsem vás. A když s ním nechci mluvit?
-To můžete? -Samozřejmě, že můžu.
-Co mám dělat, když znovu zavolá? -Zavěsíte.
-To nemůžu. -Ale můžete.
Můžete a musíte. Je to rozkaz.
Až bude volat Bruzzo, zavěsíte.
-Pamatujte, pracujete pro mě. -Ne, mám tady definitivu.
Nemůžete mě vyhodit.
Susano.
Prosím.
Bruzzovi zavěste.
Díky.
-Pane. -Prosím, nekazte mi tento moment.
-Bruzzo. -Co?
Je na cestě.
-Nenávidíte mě, viďte? -To bych vás nevarovala.
Máte pravdu.
Poslouchejte.
Nejsem tady, odešel jsem. Řekněte mu, že jsem na obědě s dcerou.
-Vyřídím to. -Díky.
4. ČERVENCE 1984 „UŽ NIKDY VÍC“, SPECIÁLNÍ PROGRAM
Budete svědky zprávy
Národní komise pro zmizelé osoby.
Rány, které vyjdou na povrch v těchto svědectvích...
Jak dlouho ještě? Ne více než pět vteřin. Poslouchej.
Co uvidíte,
je jen jeden aspekt dramatu násilí v Argentině.
A je to tady.
Druhá strana, druhý aspekt
se projevil, když ke břehům Argentiny
dorazily vzpoura a teror
ANTONIO TRÓCCOLI - MINISTR VNITRA
živené ze zahraničí...
Proč nenechali mluvit přímo Masseru?
-To stačilo. -Ne!
Javi, můžeš to zapnout, prosím?
Tato podvratná strategie...
-Co to říká? -Co jsi čekala?
složitou situaci naší země.
Já otevřu.
Oslabená společnost, která neměla...
Co to říká? Tohle je jako za diktatury.
ani politickou zralost...
Tak já jdu!
Měl jsi mluvit o zmizelých, parchante!
Chápete, co myslím?
a ďábelskou spirálu smrti a teroru.
Argentinská společnost byla otřesena a šokována
a dožadovala se ukončení tohoto podvratného útoku...
Ne, obviňuješ oběti!
-Ahoj. -Jak se máš?
-Fajn, a ty? -Taky fajn.
Mizení lidí.
Skutečnost, jež zasáhla mnoho Argentinců,
tragická a bezprecedentní situace,
která zasadila ránu do zad naší historii a šokovala celý svět.
Mnozí byli svědky toho, jak jejich blízcí
byli odvedeni z domova a už se nikdy nevrátili.
Moje dcera, Laura Estela Carlottová,
byla unesena spolu se svým partnerem.
Bylo jí 21 let.
Byla v desátém týdnu těhotenství.
Během jejího věznění jsme dostali anonymní dopis se zprávou,
že je stále těhotná
a že posílá zprávu mně a otci,
abychom byli ostražití, až porodí.
Jako každá matka jsem celou tu dobu
po ní pátrala a sháněla informace.
Každý den jsme doufali,
že se vrátí domů.
Odvolávala jsem se na habeas corpus. Podávala jsem žaloby...
Je tady Bruzzo.
Člověče,
můžeš jít sem, prosím tě?
Jasně.
Prosím.
Děkuji.
Posaď se, prosím.
Bruzzo, nebudu se hádat. Vážím si tě.
Jsem vděčný za svoje jmenování a všechno,
ale něco dělat nechci. Víš co?
Víš, co nechci být?
-Umím si to představit, Julio. -Pitomec.
To sis představoval?
Nebudu za pitomce,
který bude obhajovat, v co nikdo ve vládě nevěří.
-Julio. -Co?
Žijeme snad v nějaké zemi zázraků?
Najednou všichni diktátoři půjdou do vězení.
Kdo je tam pošle? Martín Karadagian?
Opravdu věříš, že vojenský soud pošle generála Videlu do vězení?
Podíleli se na diktatuře, Bruzzo.
A když proces proběhne u civilního soudu?
Říkají mi magor, ale nejsem blázen.
To se nestane. Kdo to dovolí? Tróccoli?
Slyšel jsi ho včera večer? Prosím tě.
Skončil jsi?
Posaď se, prosím. Sedni si, Julio!
Uvědomuješ si, že když soudci ten proces přijmou, nemůžeš odmítnout?
Ano, je mi naprosto jasné, co má práce obnáší.
Jsem prokurátor.
Řekneš mi, jaké to bylo?
Raději bych o tom nemluvil, Silvie.
-Udělají to, že? -Nechci o tom mluvit, Silvie.
Takže to udělají.
Nemůžou.
Ale můžou.
Víš, že pokud soudci chtějí proces, uskuteční se.
Nedovolí jim to.
To nevíš.
Můžeme o tom přestat mluvit?
-A o čem chceš mluvit? -O ničem.
Jedno mi není jasné.
Prosím tě, nerozčiluj mě.
-Nechápu, jestli jsi takový, -Silvie.
-protože se bojíš, -Prosím.
-že k tomu nedojde. -Silvie.
Nebo se bojíš, že k tomu dojde.
Někdy mám pocit, že jsi celej podělanej.
Samozřejmě, že jsem podělanej.
Samozřejmě.
-Čeho se bojíš? -Všeho, Silvie! Všeho!
Že je to jen past.
Že mě využívají k nějakému vyjednávání.
Že se něco stane vám.
A že zase nebudeš moct nic dělat?
Zvládneš to, Julio.
Zvládneš.
25. ZÁŘÍ 1984
RADA OZBROJENÝCH SIL
-Doručte to. -Ano, pane.
Děkuji vám, pánové.
RADA OZBROJENÝCH SIL
Dobrý den. Rozhodnutí nejvyšší rady ozbrojených sil.
„Rada vám tímto dává na vědomí, že podle jejího vyšetřování
„dekrety, direktivy, nařízení a vojenské procedury
„vydané pro potlačení podvratných živlů
„byly věcně a formálně nezpochybnitelné.“
-Nezpochybnitelné. -Jak jste slyšeli.
Pokračujte.
„Excesy jdou na vrub podřízených.
„Tribunál by měl vyšetřovat přečiny údajných obětí...“
Přečiny obětí?
ODVOLACÍ SOUD
Vezmeme ten proces?
S dovolením, měli bychom být objektivní, myslet na rizika a na to,
zda můžeme zaručit, že soud proběhne podle pravidel.
Myslíte, že to takhle můžeme nechat? Obviňují oběti.
Nesmíme jednat slepě.
Když nebudeme jednat slepě, ten soud se možná nikdy neuskuteční.
Dáme jim, co nedali svým obětem.
Spravedlivý proces.
-A důkazy? -To je práce pro prokurátora.
A jestli je neshromáždí?
Pokud ne,
musíme je zprostit viny.
Vyrozumíme prokurátora?
Dejte mu vědět.
-S dovolením. -Ano?
-Tohle právě přišlo. -Ano.
Ukažte.
Děkuji.
-Dobrý den. -Ahoj.
-Tati. -Co se děje?
Stalo se něco?
-Ano. -Co?
Pan Strassera je zaneprázdněn.
Bude proces.
Dostaneš Videlu do vězení.
Pokusím se.
A Masseru.
Všechny, kdo jsou zodpovědní.
Není to nebezpečné?
Myslím, že je to trochu nebezpečné.
Můžou tě zabít.
Nemůžeš odmítnout?
Ne.
Tímto vás informujeme,
že prokuratura byla vyrozuměna.
DR. ALBERTO MUCHNIK - ADVOKÁT
Pane prokurátore.
Chudák Schubert.
Ahoj.
-Jak se máš? -Fajn, ušetřím tě detailů.
Pěkně tě převezli.
Myslels, že budeš zametat parket,
a teď budeš muset tancovat.
Čemu se směješ? Tohle je vážné. Velmi vážné.
-Nemůžu to udělat. Přemýšlej. -Někdy začít musíš.
Ale právě teď?
Všichni vědí, že s vojáky vyjednávají.
-Slyšel jsi Tróccoliho? -Ano, Tróccoli.
Máš pravdu.
Já s tebou souhlasím.
Padesát let tvrdím, že to všechno jde do hoven.
Nová vláda řekne, že se všechno změní,
a pak jmenuje stejné parchanty jako vždy.
No...
Něco ti povím. Poslouchej.
Něco se může zvrtnout.
Někdo si nedá pozor.
A otevře se malý prostor.
Trhlina.
Otevře se a rychle zase zavře.
Až se otevře, musíš tam být,
a pak je možné udělat něco,
co jsme během diktatury nemohli, Julio.
Tak se dosahuje důležitých věcí.
Inteligencí, odvahou a vtipem.
Mluvíš o historii.
Ano.
Dějiny
-nedělají lidi jako já. -Ne?
Uvidíme.
Každopádně budeš prokurátorem
v nejdůležitějším procesu v dějinách Argentiny.
Tak do toho.
Julio!
Rád vidím, když se směješ.
No tak.
Vezměte někdo telefon!
Já se z toho zblázním! Javi, můžeš to vzít?
-Haló? -Julio Strassera?
Ano, kdo volá?
Otec Javiera a Veróniky?
-Kdo je to? -Chlap, co tě zabije.
-Víš co? -Co?
Nejdřív půjdeme po tvém synovi.
Ale tvou hezkou dcerušku si necháme.
-Jdi do hajzlu, parchante. -Aspoň se pobavíme.
-Proč mi to neřekneš do očí? -Dávej si bacha, sráči.
Nemíchej se do toho. Abys nelitoval.
Ano, budu s tím počítat. Děkuji.
-Kdo to byl? -Kamarád.
Tati?
-Silvie! -Kdo to byl?
Od teď budeme brát telefon jen ty a já.
Zase vyhrožoval?
Volá celý den. Už mi leze krkem.
Jako by neměl nic lepšího na práci.
Počkej.
Co?
Nevím.
-Pojedeme metrem. -Dobře.
Měj se.
-Tati. -Ano?
Dávej na sebe pozor.
Pane Strassero, promiňte, že ruším.
Mám se vám hlásit jako šéf vaší ochranky.
Nepotřebuji ochranku.
Prý vám a vaší rodině vyhrožovali.
Nepřijmu žádnou ochranku.
Rozumím. Hrozby nejsou důležité.
Ti, kdo chtějí ublížit, nedávají varování.
-Proto... -Podívejte,
nestojím o to, aby se policie motala kolem mě a kolem mé rodiny.
S dovolením, byli jsme u vás doma a mluvili s vaší ženou a dcerou.
Jsem zodpovědný také za jejich bezpečnost.
-Jak se jmenujete? -Brabenec.
-Vaše jméno. -Brabenec.
Jmenujete se Mravenec?
Ano, to je moje příjmení. Brabenec.
-To je Romero. -Těší mě.
Promiňte, pane Brabenče.
Setkal jste se s mojí dcerou.
Musím vás varovat.
-Má dcera velmi dbá na své soukromí. -Velmi mi na tom záleží.
-Na čem? -Na bezpečnosti vaší rodiny.
Jak to mám říct?
-Provedli jsme jisté pátrání. -A co jste zjistili?
Nic, co by vám mělo dělat starost.
-Nic? -No...
-Nic, co by ohrožovalo vaši bezpečnost. -Řekněte, co víte. Ven s tím.
Pan Padilla je ženatý.
-Ví to moje dcera? -Máme za to, že ne.
Určitě ne.
Paní Padillová taky ne.
Tak já jdu.
Co je, Bruzzo?
Díky za návštěvu,
ale čeká mě nejdůležitější proces od Norimberku,
tak nebudeme mařit čas.
Přišel jsem pomoct.
Jo, byl za mnou tvůj brabenec. Díky.
Nemluvím o ochrance.
Až budu potřebovat nějakou pomoc, dám ti vědět.
Nebuď tvrdohlavý.
-Sám to nezvládneš. -Nebudu sám. Mám svůj tým.
Snad si můžu vybrat svoje lidi.
Ano, ale nebude to snadné.
Mnoho lidí u soudu nesouhlasí s tím, co budeme...
Zaprvé, žádné „budeme“.
Budu to dělat já. Zadruhé, už mám svoje spolupracovníky.
-Takže... -Není moc času.
Sám to nezvládneš. Ani se svým kamarádem od divadla.
Můj kamarád od divadla ví o soudech víc než my dva dohromady.
Pracuje jako právník už 30 let.
Bruzzo, budu to dělat po svém.
Nestihneš to.
Poslouchej mě.
-Generální prokurátor ti někoho pošle. -Ne!
Udělám to se svými lidmi.
Zavolám Telecheu, Salvadora a Sturlu.
Sturla odmítl?
Ano, odmítl. Nechce s tím nic mít.
Prý je na takové věci moc starý.
-Moc starý? Kolik mu je? -Je mu 78.
-Už tolik? -Je starý.
-A Telechea? -Odmítl.
Řekl proč?
Smál se.
„Ten blázen Strassera chce zavřít vojáky?
„Proč si to taky nerozdá v ringu s Duránem?“
To je vtipálek. Pitomec.
-Telechea nikdy neměl rád potíže. -Ne.
-A Salvador? -Ani jsem mu nevolal.
Podepsal petici proti procesu.
-Vážně? To je fašoun! -Časem se jím stal. Klasika.
-Carrizo? -Ne.
-Byl Manriqueho kandidát. -Ne.
Pamatuješ?
-Girardi? -Ne.
Ne, je to fašoun. Jeho děti chodí na vojenskou školu.
-Vážně? -Jo.
To jsem nevěděl.
Bruni?
Velkej fašoun.
Héctor Alcides?
Děláš si srandu? Vloni umřel.
Neříkej! To jsem nevěděl. Škoda.
Dostal infarkt.
Stejně by odmítl. Byl to taky fašoun.
-Počkej. -Co?
-Ne, fašoun. -Kdo?
Ne, super fašoun.
Do prdele! Nemáme nikoho.
25. ŘÍJNA 1984 - PŘEDBĚŽNÉ SLYŠENÍ
Pošuk Strassera osobně.
-Státní žalobce. -Jak se máš, Basile?
Jsem tady, nějak se živit musím.
Ty asi taky.
Člověk se může živit různě.
Pokud jde o mého klienta,
ustanovili mě za obhájce.
Nezdá se, že by ti to vadilo. Spíš jako bys vyhrál v loterii.
Jestli mi to vadí? Ne, vůbec ne.
Ale upřímně mě překvapuje, že obhajuješ guerilly.
Nikoho neobhajuji.
-Jsem žalobce. Má práce je obviňovat. -Dobrý den, Basile.
Chceš obvinit ty, kdo hájili naši vlast před guerillami?
-Tak zatím. -Posaď se.
Bude to jen chvilka.
Přesně v pět.
Dobrý den.
Povstaňte.
Zahajuji předběžné slyšení ve věci 13/84
proti následujícím velitelům ozbrojených sil.
Generálporučík Jorge Rafael Videla...
Promiňte, mladíku.
-Kdo jste? -Luis Moreno Ocampo.
-Mono Campo? -Luis Moreno Ocampo.
-Mám vám být k ruce. -Nikdo mi nic neřekl.
Jsem pomocný žalobce.
-Cože? -Jsem váš pomocník.
Přiveďte obžalované.
Dobrý den.
Uveďte své jméno, prosím.
Jorge Rafael Videla. A dovolte mi dodat,
generálporučík argentinské armády.
Vážený soude,
při vší úctě,
neuznávám legitimitu tohoto soudu.
Obhajoba opakuje, že údajné zločiny, které má soudit tento tribunál,
by měly být souzeny vojenským soudem.
Vojenský soud měl příležitost.
Je vám dobře známo, že tento soud má pravomoc šetřit a soudit tyto zločiny.
Uveďte své plné jméno.
Orlando Ramón Agosti. Neuznávám legitimitu tohoto soudu.
-Celé jméno, prosím. -Roberto Eduardo Viola.
A neuznávám legitimitu tohoto soudu.
Omar Domingo Rubens Graffigna.
Neuznávám...
-Jorge Isaac Anaya. -Basilio Arturo Lami Dozo.
-Admirál Armando Lambruschini. -Leopoldo Fortunato Galtieri.
Admirál Emilio Eduardo Massera.
Neuznávám legitimitu tohoto soudu.
Povídej.
Videla je mnohem menší, než jsem myslel. Trpaslík.
S čepicí a holínkami vypadá vyšší.
-Kdo je ten chlap? -Pomoc, kterou jsme očekávali.
Povězte mi, Luisi Marío Camposi.
Jak nám pomůžete? U kolika soudů jste byl?
Moreno Ocampo.
U žádného.
Na kolika procesech jste se podílel?
-Na žádném. -Panebože.
Co teda děláte?
Pracuji na prokuratuře. A jsem profesor.
-Uživíte se, Molino Camposi? -Moreno. Víceméně.
Pomáhá ti máma?
V každém případě se jí nelíbí, že budu pracovat na tomto procesu.
-Tak proč to děláte? -Možná právě proto.
-Chcete vědět, proč mě vybrali? -Jasně.
Jsem z vojenské rodiny. Strýc je plukovník.
To vám nepomůže.
Matka chodí každou neděli do stejného kostela jako Videla.
Podle ní udělal správně.
-Nechci slyšet už ani slovo. -Jdeme.
Pane.
Pane!
Pane, nechte mě domluvit, prosím.
Přemýšlejte o tom. Tato vláda se právě ujala úřadu.
Slabá vláda, které vojsko šlape na paty.
-Ano. -Učinili nebezpečné,
ale správné rozhodnutí dát je k soudu.
Proto je dobrý nápad angažovat mladé právníky,
ne advokáty spojené s lidskými právy,
které by mohli zdiskreditovat coby komunisty.
Nejen vojáci, ale taky střední třída,
kterou musíme přesvědčit o legitimitě tohoto procesu.
Zvlášť vzhledem ke sklonu střední třídy
ospravedlňovat každý vojenský převrat.
Trojský kůň.
Chápeš?
Máme pět měsíců na to, abychom předložili nevyvratitelné důkazy
proti devíti velitelům.
Za vraždy, nezákonné zbavení svobody,
mučení a loupeže.
-Co nejdříve potřebujeme tým. -Přesně, Molino Camposi.
Moreno Ocampo.
Policii nemůžeme věřit.
Kolem 90 procent zaměstnanců justice nechce o procesu ani slyšet.
Spíš 99 procent.
-Musíme hledat jinde. -Kde? Na právnické fakultě?
Ne tak úplně, ale přihořívá.
Na prokuratuře je spousta kluků, kteří by s námi rádi pracovali.
-Kluků? -Ano. U každého soudu.
Potřebujeme mladé lidi, kteří mají méně zkušeností.
Ještě méně, než máš ty?
-Když ti s kariérou nechtějí... -Nabereme ty bez kariéry.
Dobře.
Začínáš se mi zamlouvat, Moreno Ocampo.
-Řekl jsem to správně? -Ano.
Jméno a příjmení?
-Lucas Palacios. -Judith Königová.
Federico Corrales.
Povolání?
Administrativní práce na státní prokuratuře.
-Profese? -Jsem právník.
Momentálně jsem nezaměstnaný.
-A předtím? -Dělal jsem vojenskou kariéru.
-U které zbraně? -V námořnictvu.
V ESMA, ve škole pro námořní personál.
No tak, Fede.
-Děláš si srandu. -Ano. Pracuji na prokuratuře.
Koho jsi volil v posledních volbách?
Měl bych říct Alfonsína? Nebo pravdu?
Nevolila jsem.
-Nevolila? Proč? -Bylo mi sedmnáct.
Co si myslíš o Balbínovi?
Nemám na něj názor. Byl to důležitý politik.
Politické sympatie, Eduardo?
Teď? Ne. Žádné.
-Jaký máš názor na Peróna? -Byl to důležitý politik.
A co Winston Churchill?
-Co? -Napoleon Bonaparte?
Ježíš Kristus?
Musím odpovědět?
Můžeš jmenovat pět členů současného kabinetu?
Ano. Je tam Grispun.
-Grinspun. -Jo.
-Koho jsi volil? -Peronisty.
-Proč? -Jsem peronista.
Neříkej. Proč?
Je to jediné hnutí, které od roku 1955 stálo proti všem diktaturám
a bude vždy bojovat za sociální spravedlnost.
Dobře. Děkuji.
-Děkuji. -Ptal ses.
Ale ne abys mi opakoval stejné blbosti, co mi doma vykládáš každý den.
Nebuď agresivní, tati.
A jak se mám chovat, Maco?
Proč s námi chceš spolupracovat?
Mého strýčka věznili šest měsíců a málem to nepřežil.
Pracuji na recepci u soudu.
Nikomu tam moc nezáleží na tom, co chystáte.
Mně ano.
Mám dvě děti, hypotéku a slyšel jsem, že platíte přesčasy.
My zdědíme tuhle zemi a něco takového už se nesmí stát.
Platíte přece přesčasy?
Chcete mě tady, nebo ne? Jsem v pohodě tam, kde jsem.
-Nemusím se nikoho o nic prosit. -Vítej, Maco.
Táta tě vychvaloval.
Jsem Luis Moreno Ocampo, pomocný žalobce.
Pomocný žalobce? To existuje?
Dokážeš jmenovat šest hostů v Badíově pořadu minulý týden?
-Ano, hráli Los Abuelos. -Los Abuelos?
Los Abuelos de la Nada. Bylo to super.
-Neznáte je? -Ne.
Zazpívej mi něco.
-Teď? -Ano.
ÚNOR
První problém. Čas.
Musíme provést nejdůležitější proces v dějinách Argentiny
v kratší době, než trvá soud se zlodějem slepic.
Teď jsme tady.
A tady musí být všechno připravené.
ÚNOR 1985
Nemáme ani den navíc.
Co budeme dělat?
Co dělají vězni.
Dobře. Druhý problém.
Musíme dokázat, že to byl systematický plán.
To znamená, že všichni věděli, co se děje a jak se to děje.
A to po celé zemi
během vlády všech devíti velitelů.
Jsou za to zodpovědní.
Nemůžeme pracovat s policií, protože do toho byli taky zapleteni.
Další problém.
Soudy nebudou sdílet informace. A když, tak pozdě.
-Nezapomínejte... -Míň času než na zloděje.
-Jo, vtipálku. -Tak se zorganizujeme.
Nejdřív si označíme tajné věznice v celé zemi.
-La Perla byla v Córdobě. -Co dál?
-ESMA. -Ano, ESMA.
-ESMA, námořnictvo. -Co dál?
-El Vesubio. -Co dál?
-Campo de Mayo. -Co myslíš?
-Kolik času zbývá? -Čtyři měsíce a dva týdny.
Děláš si srandu?
To je nemožné. Vzdejte to.
To není možné.
Co jiného tě napadá?
Promluvte si s Maríou Eugenií.
Spravuje archiv komise. Vyzná se.
Pomůže vám.
Máme projít všechny případy.
-Všechny? Víte, kolik jich je? -Ne.
-Musíte si vybrat. -Prostě nám je noste.
Máte nějaký předběžný výběr?
Watts, Meijide, Dalego, Avellaneda, Valenzi...
Přečteme si všechny.
Všechny?
-Asistentka prokurátora Strassery? -Ano.
Poskytneme vám všechny informace, které potřebujete.
MATKY Z PLAZA DE MAYO
Doufám, že pan prokurátor se bude chovat lépe než za diktatury.
Ale během diktatury neudělal...
Nic. Vůbec nic.
„Řekl: ‚Mami, řekni mu, že táta utekl.‘
„Tehdy jsem naposled slyšel jeho hlas.
„Pak ho odvedli.“
PROSINEC
Zodpovědnost za rozhodnutí měla junta.
Oni vydávali rozkazy, to je jasné.
-Ale taky nejtěžší dokázat. -Proč je to těžké?
Únosy, mučení a zabíjení byly nebo mohou být prokázány.
Jak dokážeme, že to věděli?
-Jak mohli nevědět? -Řeknou, že nic nevěděli.
Že to byly přehmaty podřízených.
„Byla to válka. Nemůžu všechny hlídat.“
-Ano, ale 30 000 přehmatů? -Má pravdu.
Můžou říct: „Nikoho jsem nezabil. Nikoho jsem nemučil.“
-„Nenařídil jsem, aby zmizeli.“ -„Neumím to s elektrickým obuškem.“
Potřebujeme svědky, kteří je viděli v táborech.
Co když je nikdo neviděl? To přece byla součást plánu.
Aby nebyli spojeni s vraždami a mizením lidí.
-Někdo je musel vidět. -Ne.
Zaměřme se na plán.
Musíme dokázat, že po celé zemi dělali totéž.
Všude unášeli lidi.
Věznili je v tajných centrech.
Během výslechů je mučili.
V celé zemi mizeli lidé.
Jestli to dokážeme, můžeme dokázat, že to bylo koordinované.
-To potřebujeme. -Takže...
Případy roztřídíme
podle složky vojska, roku, místa věznění...
-Podle regionu. -Podle regionu?
-Budeme cestovat? -Ano.
Kam byste chtěli jet?
Děkuji.
-Čekají na nás. -Viděl jsi tu horu?
Já to věděl. Město je plné fašounů.
Znáš ho?
-Dva bloky tímhle směrem. -Tudy. Pojď.
Jsi si jistá?
Já půjdu tudy. Pak se sejdeme.
Dobrý den.
Dobrý den. Promiňte.
Hledám Juana Pabla Noriegu...
Tady nic.
Tak děkuju.
Zeptej se toho chlápka.
Promiňte, pane.
Tady nejde pracovat.
-Fašouni, říkal jsem to. -Co budeme dělat?
Zavolej všechny, půjdeme někam jinam.
Co budeme dělat?
Podrž mi to.
PROKURÁTOŘI NAVŠTÍVÍ VŠECHNY PROVINCIE
To může být velmi důležité, protože můžou získat
nástroje k získání více případů.
Jsou z prokuratury.
Hledáme lidi, kteří mají informace
o zločinech spáchaných během diktatury.
Kvůli soudu s juntou, který vede prokurátor Strassera v Buenos Aires.
Jakákoli informace, jméno nebo datum...
Policie, otevřete dveře!
Zajděte na ministerstvo spravedlnosti, nebo volejte na číslo 524096...
Tři muži mě vyvedli z cely. Měla jsem zavázané oči.
Svlékli mě donaha. Udělali to, čemu říkali „ponorka“.
Potopí vám hlavu do kbelíku vody, až to nemůžete vydržet.
Ptali se na absurdní věci.
„Co je komunismus?“ Neměl jsem tušení.
Pak se ptali, jestli vím, kde bydlí Firmenich
nebo jiní, které jsem neznal. To je rozzuřilo.
Pouta na kotníky a dali vám číslo.
X-96.
Od té chvíle jsem už nebyl Mario Valle.
-Zavázali mi oči. Praštili mě pistolí. -Otevřou kufr...
-elektrickým obuškem. -Začala jsem zvracet.
Nemohl jsem pít. Byl jsem pod proudem.
Víte, jestli sousedi viděli, kdo vás odvedl?
Jak víte, že byli od armády?
Ahoj, dceruško. Copak je?
-Čekám na tebe. -To vidím.
Stalo se něco?
Posaď se, prosím.
Ano.
-S Abelem už se nevídám. -S kým?
Tati.
Promiň, ten chlap se mi nelíbí. Nevím, jestli víš...
-Je ženatý. -Ano.
Nejsem hloupá, tati.
Vždycky jsem to věděla.
A nikdy se mě na tebe neptal.
Myslím, že ani neví, kde pracuješ.
Nešpehuj mě, dobře?
A neposílej Javiera.
-Víš, že ho děsíš? -Dobře.
Máš na starost mnohem důležitější věci.
Promiň.
PROSINEC - LEDEN
PŘEDLOŽENÍ DŮKAZŮ
Quilmes, Avellaneda.
ÚNOR
Kde?
Na třetí polici.
Jedna, dvě...
-Je to v pořádku? -ESMA je na té polici.
Viděl někdo...
Tady jsou tři z ESMA.
-Pane prokurátore. -Ano?
Máte tu důkazy.
Je to 16 svazků, 4 000 stránek, 709 případů a více než 800 svědků.
Skvělá práce. Gratuluju.
-Tak to předejte. -Cože?
Půjdete s námi!
-No tak. -Kam?
-Předat to. -Pojďte!
Předáme to spolu.
Ano, pojďte s námi.
Co se děje?
Prokurátor Strassera, jemuž byl svěřen tento případ.
-Těší mě. -Těší mě.
Blahopřeju.
Kde jsi je našel? V klubu mládeže?
Navrhuji, abyste věnovali víc pozornosti závažnosti důkazů
než mládí mého týmu.
Věřte mi.
Vím, proč to říkám.
Hodně štěstí.
Půjdeme?
Všechno.
Pane!
Tamhle je.
Pane, prosím.
Jednu otázku.
Myslíte, že důkazy jsou dostatečné?
Kvantita a kvalita důkazů je zdrcující.
A dokázali jsme to v rekordním čase.
Díky těmto mladým lidem a mému kolegovi, panu Morenovi Ocampovi.
-Vyhrožovali vám? -Toho si raději nevšímám.
Omluvte mě, prosím.
S dovolením...
Je pravda, že vám vyhrožovali?
VELKÝ PROCES
KDO JE STRASSERA
STRASSEROVA PARTA
STRASSEROVA PRAVÁ RUKA
-Jak se máte? -Dobrý večer.
Promiň.
-Pěkný článek v časopise. -Díky.
Myslím to ironicky.
-Nelíbil se ti? -Ne.
Všichni to tady četli.
-A to je špatné? -Hrozné.
-Mám odejít? -Ať tě to ani nenapadne.
Jsou to tvoji strýčkové.
To by ještě scházelo, abys byl srab.
Dáme si skleničku.
-Šampaňské? -Ano.
Poznal tě.
Další.
Díky bohu, že tě ještě neviděl tvůj strýc.
-Kde je? -To ti neřeknu.
Je to pravda? Hodně?
Nedívej se.
-Nedívej se! -Řekla jsi mu, že to není proti němu?
-Ne. -Proč?
Nemyslí si, že je to proti němu.
Myslí si, že je to proti němu, rodině a zemi.
Perlo?
-Plukovníku! -Jste to vy.
Jak se máte? Dlouho jsme se neviděli.
-A vaše žena? -Je na cestách.
-Opět? -Ano.
-Kde je? -V Miláně.
Děkuji.
Strýčku.
Promiňte, že ruším. Mohu s vámi na chvíli mluvit?
Pro tebe jsem plukovník Ocampo.
Promiňte, pane plukovníku.
-Můžeme si promluvit? -Mám jednu otázku.
Myslíš, že ten soud vyhrajete?
Nevím.
Myslíte, že junta jednala správně?
-Byla to válka, pane advokáte. -Válka státu proti společnosti?
Proti ozbrojeným skupinám, které ohrožovaly...
Měli být za své domnělé zločiny postaveni před soud.
Nikoli unášeni, mučeni a vražděni.
Co se tu děje?
Co jsme si řekli? V téhle rodině nemluvíme o politice.
-Luisi, pojď se mnou. -Promiňte.
Každý zde potřebuje vědět...
Všechno v pořádku, pane?
Ano, v pořádku.
Chcete někam svézt?
Ne.
Ne, děkuji.
26. DUBNA 1985 ZAČÁTEK VEŘEJNÉHO SLYŠENÍ
Ministerstvo zahraničí potvrdilo, že Clyde Snow dorazí zítra.
Bude chráněn. Velvyslanectví spolupracuje.
Ano.
-Půjde to dobře. -Ano.
-Dobře. -Ano.
Poslouchej. Nebudeme na to tlačit.
-Je to první týden. Jasné? -Ano.
-Nic víc neřekneš? -Ne.
-Lozo, na chvilku. -Strassero.
Pane.
-Promiňte. -Prosím?
Ten muž je od vás?
Ne.
Nemůže tu být. Jděte se podívat, kdo to je.
Dobře.
-Pane, prosím. -Promiňte, jsem na odchodu.
Prostě ho necháte jít?
Uklidněte se, mladíku. Všechno je pod kontrolou.
-Ne. -Neřekl jsem, že hodinu...
-Ne, nechci nic měnit. -Julio.
-Moment. Co?
Byl tady nějaký muž.
-Možná je to agent. -Jak to víš?
Vidím ho už podruhé.
Vezme to někdo? Zvoní už pět minut.
-Prosím! -Zvedněte to, prosím.
Haló?
Při vší úctě vás ujišťuji, že tady žádná bomba není.
Jak to můžete zaručit?
Je to očividné. Je to operace, která má zastrašit společnost.
To je urážlivé, pane soudce.
Tento soud má povinnost zajistit bezpečný proces
pro obžalované i svědky.
Bezpečný proces? To je vtip?
Svědkům i nám vyhrožovali šest měsíců!
Obhajoba zdůrazňuje, že nelze zaručit bezpečnost obžalovaných.
Pane soudce, toto je dílo obžalovaných.
Je to zřejmé.
Jen navrhujeme posunout začátek procesu.
Na neurčito.
-Dokud nebudou správné podmínky. -Na neurčito.
Je první den!
Nemůžete odročit v první den.
Když to dnes odročíte, žádný soud se neuskuteční!
Stačí, aby každý den pohrozili bombou, a je po všem.
Strassero, můžeš zavřít pusu?
Budeme pokračovat.
-Cože? -Ano.
Proces bude normálně pokračovat.
Tento soud zaručuje bezpečnost soudního řízení.
Soud proběhne a začíná dnes.
-A ta bomba? -Ať vybuchne.
-Uvědomujete si, že toto rozhodnutí... -Jsem si toho dobře vědom.
Slyšel jsi. Je si toho dobře vědom.
Ještě jedna věc.
Ty ženy nemohou mít šátky.
Jsou to Matky z Plaza de Mayo.
Politické symboly nejsou povoleny. Žádné barvy, druhu nebo ideologie.
-Soud si je dobře vědom... -Ještě něco?
Ne, pane soudce.
-Pane sekretáři, připravte slyšení. -Prosím.
Tak prosím.
Promiňte, že obtěžuji.
Nemusím vysvětlovat význam tohoto procesu. Vám už vůbec ne.
Jeden šílenec se ho snaží zastavit,
pokud si nesundáte šátky.
Vím, že je to obtížné rozhodnutí.
Není to naše rozhodnutí,
ale vaše.
Omlouvám se.
-Promiňte. -Ano.
-Co uděláme? -Sundáme si je.
Nebojte se.
Tímto zahajuji řízení
ve věci 13/1984
proti následujícím velitelům ozbrojených sil.
Generálporučík Jorge Rafael Videla, admirál Emilio Eduardo Massera,
brigádní generál Orlando Ramón Agosti, generálporučík Roberto...
-Jsi v pořádku? -Ano.
Neboj se. Žádná bomba tu opravdu není.
-Já vím. -Dobře.
Generálporučík Leopoldo Fortunato Galtieri,
admirál Jorge Isaac Anaya,
brigádní generál Arturo Basilio Ignacio Lami Dozo.
Předvoláváme pana Ítala Argentina Lúdera.
Pane Lúdere, budete svědčit pod přísahou.
Přísaháte, že vypovíte pravdu, celou pravdu a nic než pravdu?
Přísahám.
Posaďte se.
Pane Lúdere, v období, kdy jste byl prezidentem
výkonné moci,
byly vydány dekrety číslo 2 770, 2 771...
-Je tady ten chlap. -A 2 772.
Otázka je následující.
Na základě čeho byly vydány tyto dekrety?
V únoru 1975
kvůli intervenci argentinské armády
v boji proti podvratným živlům.
Rozšířil jsem intervenci ozbrojených sil na území celé země.
Měli bychom zdůraznit, že rozkaz k potlačení byl vydán
během demokratické vlády Maríe Estely Martínez de Perón,
která si vyžádala pomoc ozbrojených sil,
neboť jsme byli na pokraji občanské války.
-Není to tak? -O občanské válce jsem nic neříkal.
Jak byste to tedy definoval?
Nemluvil jsem o válce.
Je však jasné, že zde byl nepřítel ohrožující národní bezpečnost.
-Není to tak? Právě jste to řekl. -Ano, to je pravda.
Ať svědek vysvětlí, jak chápe
slovo „potlačení“, které je pro obhajobu tak důležité.
Znamená to získat informace za každou cenu?
Mučením, únosy
a fyzickou eliminací bezbranných jedinců?
Odpovězte na otázku.
V žádném případě to neznamená fyzickou likvidaci.
Dekrety rozhodně nezahrnují represi mimo meze zákona.
Svědek potvrzuje, že nepřítel existoval a bylo třeba ho zničit.
Zde vidíme fotografii lebky s otvorem ve frontální oblasti.
Vidíte okrouhlý otvor, který odpovídá otvoru
vytvořenému střelou, která prošla přední částí lebky.
Na této fotografii vidíme lebku s otvorem ve frontální oblasti.
S okrouhlým otvorem odpovídajícím střele, která prošla přední částí lebky.
A podle její velikosti a tvaru, přestože kosti byly v zemi,
víme, že tato osoba byla popravena z několika metrů.
SOUD S JUNTOU - ZAHRANIČNÍ SVĚDCI
Mezi dalšími zahraničními svědky Antoine Sanguinetti vypověděl,
že během své návštěvy země v roce 1978
25. DUBNA
shromáždil četné stížnosti rodin
a mezinárodních organizací ohledně údajných zmizení?
Luisi.
26. DUBNA
Stížnosti vznesené OSN a Amnesty International.
Ani organizacemi pro lidská práva, OAS nebo OSN,
proti vládě...
Pane předsedo, obžaloba
má k dispozici mnoho doručených mezinárodních stížností,
které jasně dokazují, že svědek se dopouští falešného svědectví.
Pane Strassero, vyčkejte, až budete mít slovo.
Pokračujte, pane viceadmirále.
Není mi známo, co zmiňujete.
Jak jsem říkal,
vyskytly se obecné otázky ohledně politické situace v Argentině.
Tak co?
Co?
-Jak si vedeme? -Řekl bych, že dobře.
Máš pochybnosti?
Nic jsem neřekl. Říkám, že to jde dobře.
Tak co si myslíš?
-Nic. -Nic dobrého?
Co chceš slyšet, Julio?
-Proč myslíš, že to jde špatně? -To jsem neřekl.
Ale myslíš si to.
-Vedeme si dobře. -Ale?
Mluvil jsem s mámou.
-Co říkala? -Nic.
-Jako vždycky. -A to znamená?
Jako vždycky, Julio.
Zahraniční odborníci jsou podle ní stejní jako podvratné živly.
-Je to kampaň proti Argentině. -Luisi.
Nemůžeme brát tvou mámu jako měřítko.
Tvá máma chodí na mši s Videlou.
-Nikdy ji nepřesvědčíme. -Ne.
Jestli je náš cíl přesvědčit tvou mámu, jsme v pytli. To se nám nepodaří.
-Nikdy. -Myslíš, že jo?
Myslím, že ne.
Nikdy nepřesvědčíme lidi, jako je tvoje máma.
-Nikdy. -Dobře, Julio. Máš pravdu.
Jsi tak tvrdohlavý. Nemůžu se s tebou hádat.
-Julio. -Co?
-Potřebuju tě. -Na co?
Kvůli zítřejšímu svědectví.
-Teď? -Ano.
Dobře.
Je tu čekárna.
29. DUBEN
-Může zůstat se mnou? -Ne. Pouze svědci.
-Musíte zůstat až do výpovědi. -V izolaci?
Nesmíte s nikým mluvit.
Jako na samotce?
Soud přikázal, že nesmíte nikoho vidět.
-Je to tady. -Dáte mi taky kápi přes hlavu?
Je to pro vaši bezpečnost.
O to se nebojím. Dostávám výhrůžky už celé měsíce.
-Nedali vám ochranku? -Přišel jeden muž a pak zmizel.
Od policie je lepší se držet dál.
-A ona? -Zůstane se mnou.
Celý den. Nebojte se.
Soud předvolává paní Adrianu Calvo de Laborde.
Soud vyslechne vaše svědectví v soudním řízení
s členy vojenské junty
v takzvaném „procesu národní reorganizace“.
Vaše svědectví...
4. února 1977 mě unesli z domova.
Posadili mě do auta.
Auto zajelo za roh,
přetáhli mi svetr přes hlavu, strhli mě na podlahu auta
a šlapali po mně.
Pak mi začali vyhrožovat, že mě zabijí.
Vytáhli mě ven, stáhli svetr,
těsně mi utáhli pásku přes oči a spoutali mi ruce za zády.
V té době jsem byla v šestém měsíci,
moje těhotenství bylo dost pokročilé.
Navzdory mému stavu mě mučili.
Věznili mě celé měsíce.
Mučení bylo systematické, neustálé, všeho druhu...
Soud předvolává paní Maríi Kubikovou.
Dobrý večer, Juane Carlosi.
Sedmého dne procesu s bývalými veliteli
bylo řízení zahájeno srdceryvným svědectvím paní Kubikové,
matky zmizelé Maríe Cristiny Lefteroffové.
Přísaháte, že vypovíte pravdu, celou pravdu a nic než pravdu?
Přísahám.
María Cristina Lefteroffová byla unesena a odvezena do kasáren v Quilmesu.
O několik hodin později její matka, která ji hledala,
byla také unesena a odvezena do tajné věznice.
Mým bratrům bylo 13, 11, 10 a nejmladšímu osm roků.
Donutili nás vystoupit z letadla, provedli nás letištěm
k vozu, kde nám dali kápě přes hlavu.
9. KVĚTNA
Řekli nám, že naše matka bude poslána do Tucumánu.
Dodnes se pohřešuje.
Víte, co se stalo s vaším synem?
Byla jsem odhodlaná udělat cokoli. Jít na Campo de Mayo, cokoli.
Kamarádka mi řekla: „Iris, nehledej ho, zabili ho.“
Na chodbě spolu s ostatními,
včetně mé manželky, kterou mučili před mýma očima.
Slyšel jsem, jak křičí bolestí.
Nikdo nic nevěděl. „Proč ji odvádějí? Kam?“
Je to případ osoby, kterou jsem neznala. Mučili ho celé dny.
Mučili ho bez milosti ve dne v noci
všemi způsoby, které jsem popsala, a mnoha dalšími.
Když skončili, pane předsedo, strážní začali grilovat.
Začali pít víno a opíjet se.
Jednoho napadlo, že ho budou znovu mučit, a tak ho začali znovu mučit.
Nechtěli žádné informace, pane předsedo.
Jediným účelem tohoto mučení, které trvalo hodiny, bylo,
aby vězeň řekl:
„Kouřím ptáky a moje máma je kurva.“
Mučili ho celé hodiny, aby ho donutili to říct.
A on to neřekl, pane předsedo.
Neřekl to.
Je mi líto, že to musím říct, ale myslím, že je to důležité,
protože se zde mluvilo o přehmatech.
A pro obžalované toto jsou zřejmě přehmaty.
To ostatní je normální. Bezcitné a kruté mučení.
Prosím, popisujte fakta bez hodnocení.
To je fakt, pane předsedo.
Jednoho dne jsem poprosil lidštějšího strážce, abych s ní mohl mluvit.
Zavedl mě do Claudiiny cely,
sundal mi pásku z očí...
Claudia řekla: „Pablo, děkuju za sílu, kterou mi dáváš.“
20. KVĚTNA
Řekl jsem jí, že až nás pustí, můžeme spolu začít chodit.
Že budeme pár, nevím, jak to říct.
Pak v jednu chvíli řekla:
„Nedotýkej se mě, protože mě znásilnili.
„Když mě mučili, otočili mě
„a znásilnili mě zepředu i zezadu.“
Soud předvolává Alejandru Naftalovou.
Odvedli mě jinam a holky věděly, že jsem byla znásilněná.
Řekly mi, že je také opakovaně znásilnili.
Nebylo pro ně těžké
zneužívat nás ženy takovým brutálním způsobem.
Záměrem je psychicky člověka zničit.
První den po únosu, když mě mučili,
mě jedna věc zdrtila.
Zatímco mě mučili, jedna žena nalévala maté, jako by se nic nedělo.
21. ČERVNA
Nahlásíme to a zavezeme vás do jiného hotelu.
Vracím se.
Sledovali nás celé měsíce.
-Vaše výpověď je velmi důležitá. -Nebudu svědčit.
Zelayo, posaďme se.
Uklidněte se.
Musíte svědčit.
Lidi to musí vědět.
Nebo zmeškáte šanci,
aby celá země slyšela, co ti zločinci dělali...
Ti zločinci?
Jeden z těch, co mě mučili, pracuje na místním úřadě.
Doktor, který kontroloval, jestli snesu další elektrické šoky,
je primářem v nemocnici.
Musím mezi nimi žít.
Co tady dělám?
Zelayo, můžeme požádat o ochranku. Můžeme vás ochránit.
Ne, nemůžeme.
To je pravda.
Dokud jsou tihle na svobodě, nemůžeme nikoho ochránit.
Je to smutné, ale je to tak.
Zpráva dne je, že na přání svědků
prokuratura přestala zveřejňovat seznamy svědků.
A to vzhledem k opakovaným hrozbám,
které svědci každý den dostávají.
17. ČERVENCE
Haló?
Člen komanda Trikolóra řekl jedné pracovnici obžaloby,
že za méně než 48 hodin
-Kdo? -prokurátor zemře.
VYHROŽUJÍ PROKURÁTOROVI
Nám také vyhrožovali.
Obžaloba by měla podat stížnost
-nebo poskytnout podrobnosti... -Podrobnosti?
Judith, pojďte sem, prosím.
Mohla byste nám říct něco o tom telefonátu?
Volal před polednem a říkal, že patří ke komandu Trikolóra.
Takové komando neexistuje. Můžete uvést něco přesnějšího?
Jméno? Nějaké podrobnosti?
Byl to anonymní telefonát, takže samozřejmě
nemohu uvést jména ani ho popsat.
Jaký měl hlas?
Byl to zvláštní a hrubý hlas. Trochu směšný.
-Jako fašounský. -Fašounský? Co tím myslíte?
Jako váš, pane obhájce.
-To je naprosto neuctivé. -Dost.
Ukončíme tuto přestávku a budeme pokračovat ve slyšení.
Buď armáda...
Obžalovaný neustále opakuje svou agresivní strategii...
Svědek tvrdí, že měl...
20. ČERVENCE
ZASTAVTE TO SVINSTVO!
Kvůli bombě byl soud nucen zdvojnásobit bezpečnost
po opakovaných výhrůžkách prezidentu Alfonsínovi a žalobci Strasserovi.
Když mě a mé sourozence propustili, řekli, abychom si nesundávali pásky z očí,
že nás budou sledovat.
Stáli jsme tak na ulici čtvrt hodiny.
Moji sourozenci plakali a volali matku.
Přes ulici jsem viděl restauraci.
Byla plná.
Lidi se na nás dívali.
Nikdo nám nepomohl.
Jak může někdo věřit, že hrstka dětí
může být nebezpečná?
Rodila jsem 15. dubna.
Bylo to mé třetí dítě. Věděla jsem, že to bude rychlé.
Přišla hlídka a odvedli mě z pátého okrsku.
Zavázali mi oči a položili mě do auta.
Ruce jsem měla spoutané za zády.
Uráželi mě.
Řekla jsem jim, že se dítě brzy narodí,
ať zastaví, že to není mé první dítě a vím, že porod začne brzy.
Nic neudělali.
Řidič a ten druhý se pořád smáli.
Říkali, že na tom nezáleží, protože
zabijou mě i dítě.
Ať se nestarám.
Nevím, jak jsem si stáhla prádlo,
abych ho porodila. Nepamatuji si to.
Křičela jsem:
„Už se rodí. Nevydržím to. Zastavte!“
A pak se narodila má holčička.
Zastavili na kraji silnice.
Holčička se narodila zdravá. Byla maličká.
Spadla ze sedadla, visela na pupeční šňůře.
Prosila jsem je, aby mi ji podali, ale oni to neudělali.
Zavázali pupeční šňůru a jeli dál.
Po třech minutách moje holčička začala plakat.
Byla jsem spoutaná a měla pásku přes oči. Nedali mi ji.
Přijeli jsme na jiné místo. Do velké místnosti s mramorovými stoly.
Položili ji na stůl. Byla špinavá, byla jí zima a plakala.
Donutili mě přinést kbelík
a umýt podlahu a všechny stoly.
To vše jsem musela dělat nahá, před tím důstojníkem.
Před strážnými, kteří se smáli.
Teprve pak mi dali moje dítě.
Noc před propuštěním
mi Claudia řekla něco, na co nikdy nezapomenu.
Abych každého 31. prosince,
na Silvestra,
připil na ni a na všechny ostatní.
Protože už byla mrtvá.
Chcete něco dodat?
Pane předsedo, chci vědět jenom to,
jestli je má dcera živá nebo mrtvá.
Na to vám tento soud bohužel nemůže odpovědět.
O měsíc později mě propustili.
Přišli jsme o práci, přišli jsme o domov,
ztratili jsme přátele,
nezbylo nám nic. Museli jsme utéct ze země.
Podařilo se jim zastrašit mě, pane soudce.
Ale naštěstí nezastrašili všechny.
Ať příbuzné,
matky nebo babičky, které se jim postavily.
Díky nim se zde dnes můžu dožadovat spravedlnosti.
Nemám, co bych dodala.
Má obžaloba nějaké otázky?
Žádné otázky, pane předsedo.
Má obhajoba nějaké otázky?
Žádné otázky.
Vaše svědectví je u konce. Děkujeme.
Už jsem pryč.
Haló?
Ano, přepojím vás.
Musí tam být.
-Luisi. -Podívej se.
-Tvoje máma. -Díky.
Uvidíme.
Haló?
Jsem v pořádku, mami. Díky. Dnes jsme měli dobré slyšení.
Poslouchala jsi to v rádiu?
Jistě, že to vím. Ale nevěděl jsem, že to sleduješ každý den.
Vážně?
A co myslíš?
Adriana Calvo de Laborde.
Mluvila pravdu?
Samozřejmě.
Jak může být někdo tak krutý?
Chovat se tak krutě k těhotné ženě?
Nemít slitování ani s nemluvnětem?
To je opravdu strašné.
Nemyslela jsem, že v životě uslyším něco tak strašného.
Já taky ne.
Vím, že jsem ti řekla ošklivé věci a že se hodně hádáme.
Není pro mě lehké
vidět svého syna dělat věci, se kterými vůbec nesouhlasím.
-No... -To jsem si vždycky myslela.
Kvůli své výchově, náboženství, známým...
Vždy jsem měla úctu k armádě, ale teď
myslím, že máš pravdu.
-Mám pravdu? -Ano, Luisi. Máš pravdu.
Videla by měl jít do vězení.
-Luisi. -Ano, mami.
Měl by jít do vězení.
Nevím, kolik lidí ten proces sleduje.
Ano, měli by to slyšet všichni.
Ano, pracujeme na tom.
Připravujeme zítřejší slyšení.
Je jasné, že ozbrojené síly jsou propojené.
Případ Bettini. Všechny zločiny v jedné rodině.
Zavraždili syna, unesli otce a pak si podají babičku.
Klid, vedeme si dobře.
-Co se děje? -Tohle nerad slyším.
-Že to jde dobře? -To se mi nelíbí.
Proč?
Vedeš si dobře,
ale když si myslíš, že si vedeš dobře,
všechno se může podělat.
-Jen se snažím myslet pozitivně. -Musíš si dávat pozor víc než kdy jindy.
Je pravda, že se ti podařilo
vyvolat pozornost.
A emoce. To ano.
Není ti nic?
Je ti něco?
-Odpověz mi. -Ne!
-Jsi v pořádku? -Ne, a ty taky ne.
Teď je na řadě ESMA. To je těžké.
Já vím.
Víš.
Buď opatrný, Julio.
Buď opatrný.
-Mami? -Ano?
Je tu dopis. Od argentinského námořnictva.
S kulkou.
Dej mi to.
Někdo to tu nechal.
PANE STRASSERO DO 48 HODIN VÁS POPRAVÍME
Dva týdny, to je vše.
-Říkal jsi jeden. -Vero, na tom nezáleží.
Já se nebojím.
Ti, co zabíjejí, nevyhrožují. To je známá věc.
Vloupali se k nám domů a slyšení je za hodinu.
Prosím vás.
-Je to nejdůležitější den. -Dobře.
Jen nechci, aby se vám něco stalo.
Dva týdny, než skončíme s ESMA. To je vše!
-Dokud neskončíme s ESMA. -Dobře.
-Jdeme. Rychle. -Dobře.
Dokud neskončíte s ESMA.
Všechna média mluví o nových výhrůžkách.
Prý jste dostal domů výhružný dopis.
Nic to neznamená.
Myslím, že spíš zastrašují svědky než mě.
A je to velmi neohrabané.
Kdyby mi něco udělali, vždycky mě někdo nahradí.
Takže těm výhrůžkám věříte? Ohlásil jste to?
Vyšetřuje se to.
Podle našich zdrojů výhrůžka přišla od námořnictva. Můžete to potvrdit?
Musím se připravit na slyšení. Děkuji vám za vaši starost.
To byl prokurátor Julio Strassera.
Dnes ho čeká nejtěžší okamžik procesu s bývalými veliteli.
Váš příspěvek je velmi důležitý. O tom není pochyb.
Co jste riskoval, důkazy, které jste nám dal.
Jste hrdina.
Ale vaše situace se liší od ostatních.
-Obhajoba bude... -V čem se liší?
Aby bylo jasné, snažíme se vám pomoct.
-Snažím se... -Nechápu, v čem se to liší.
Víte co?
Obhajoba zkusí dokázat, že jste nebyl oběť, ale zaměstnanec ESMA.
To je pravda. Dělal jsem pro ně, ale z donucení.
-To víme. -Pravda není všechno.
-Jde o riziko. -Já už jsem riskoval.
Riskoval jsem, když jsem tohle všechno shromáždil.
Podívejte, mučili mě, unesli mě...
Donutili mě udávat kolegy.
Někteří zmizeli mou vinou.
Ne.
Jsem oběť a musí mě vyslechnout.
Ať nám svědek řekne, zda kompenzace, kterou právě popsal,
může být považována za odměnu za jeho práci v ESMA.
Donutili mě tam pracovat.
Byl jsem donucen používat své znalosti k úkolu, který byl jasně nezákonný.
-Mluvím o falšování dokumentů. -Chápu.
Říkal jsem ti, že ho rozmáznou.
Byli nuceni v ESMA vykonávat úkoly.
Pane soudce.
Materiál, který svědek poskytl, je dostatečně výmluvný, aby zastavil
toto neslýchané obtěžování, jímž se obhajoba snaží dokázat,
zda byl nebo nebyl otrokem.
Obhajoba má právo klást otázky, které považuje za relevantní.
Soud rozhodne, zda jsou relevantní či ne.
-Právě to říkám. -Pane žalobce, prosím.
Děkuji, pane předsedo.
Odpovězte.
Měl jste stejný přístup do budovy jako jiní zaměstnanci?
Jako důstojníci nebo vojáci?
Když jsem dostal průkaz, bylo to podobné.
To tedy ukazuje, že chodil do budovy
stejně jako ostatní zaměstnanci.
Jako by vyslýchali podezřelého.
Kdybys to dnes poslouchal,
měl bys dojem, že ESMA byla jako klub, kde se unesení jen tak procházejí.
Podívej, Luisi,
kdybych měl brečet nad každým svědectvím, které se zkomplikuje,
nad každou otázkou soudců
nebo nad tlakem obhájců, musel bych si hledat jinou práci.
-Přesně to je jejich práce. -A naše práce je vyhrát ten soud, Julio!
Vyhrát obžalobu a rozsudek. Vyhrát to na ulicích.
Na kterých? V Lavalle, nebo v Paraná?
-Neshazuj mě. -Co se stalo?
-Poslouchej. -Snaž se pochopit meze naší práce.
Svědci jsou hrdinové. Musíme se o ně postarat.
Jsme zaměstnanci justice. Úředníci.
Nezadáme si se svědky ani se soudci.
Ani na sebe nenecháme tlačit.
Je to jasné? Úředníci.
Víš dobře, že někteří úředníci si během diktatury
umyli ruce a hráli si na blbé!
Kdo si například hrál na blbého?
Víš dobře, o čem mluvím.
Nevím. Vysvětlíš mi to?
-Být úředník nic neznamená, když... -Nechoď kolem horké kaše.
O čem to mluvíš?
Úředník taky musí riskovat a nesmí ustupovat.
Já neriskuju? Ustupuju?
-Nemluvím o tobě. -Právě jsi to řekl.
Že sloužím tomu, kdo je právě u moci, a během diktatury si hrál na blbého.
To jsem neřekl! Mluvím o něčem jiném.
Skoro mi vyčítáš únosy, které jsem nemohl vyšetřovat.
Mluvím o něčem jiném, Strassero.
Nemluvíš. Vím, o čem mluvíš.
Co myslíš, že jsme během diktatury dělali?
Napakovali jsme se?
Bavili se v Punta del Este?
Užívali si výhod patricijského původu?
Se strýčkem plukovníkem?
A matkou, která chodila na mše s Videlou?
Nezodpovídám za svou rodinu.
Ale já mám svědomí čisté.
Jdi do hajzlu, Moreno Ocampo.
-Ty jdi do hajzlu, Strassero! -Dobře.
Já mám taky svědomí čisté.
Haló?
Ano, Strassera.
Dobře.
Dobře. Zítra.
Ano, domluveno.
Bruzzo.
-Co? -Nevím.
Nevím.
Julio. Pardon.
-Předně ti chci blahopřát. -Díky.
Mnoha lidem jsi dal naději. Posaď se.
Nejen já,
všichni jsou hrdí na to, co děláš.
Děkuji.
Sám prezident řekl, že je to příkladný, historický čin.
Vážím si toho.
Proč jsi mi volal?
Kávu?
Šálek dobré horké kávy?
Co Tróccoli chce?
No...
Dělá mi to starost a potřebuju, abys mi s tím pomohl.
Abych ti pomohl?
Ano, je to citlivá věc.
V ozbrojených silách vládne neklid.
Mají pocit, že to je jen začátek a procesy budou pokračovat.
Musíme být zodpovědní.
-Spravedlnost musí být zodpovědná. -Zodpovědná?
Čím jménem mně to říkáš?
Jménem vlasti, Julio.
Pokud dojde k vojenské vzpouře, a ty dobře víš, že se to stát může,
kdo bude počítat mrtvé?
Ty, já? Soudci?
Julio.
To snad není pravda. Co tu děláš, Luisi?
-Můžeš mi říct, co přesně ti Bruzzo řekl? -Jsem na záchodě.
Třeba si myslíš, že řekl něco, co neřekl.
Prosím.
Prosím, řekni mi, co Bruzzo řekl!
Opakoval jsem to třikrát.
On...
Prosil mě, abychom byli opatrní
pokud jde o návrhy rozsudků. Opatrní.
Co to znamená?
Například právě teď jsem si co nejopatrněji utřel zadek.
To je neuvěřitelné.
To neděláš dobře.
A co jsi mu řekl?
Řekl jsem mu,
že návrh trestů se dozví
v závěrečné řeči obžaloby.
-Že justice je nezávislá. -Co na to řekl?
Řekl, že...
Když justice nebude jednat zodpovědně, mohlo by to být špatné pro demokracii.
A letectvo musí vyjít s čistým štítem.
-To ti řekl? -Víceméně.
-Počkej. Řekl „letectvo“? -Neřekl, ale naznačil to.
Takže slova „opatrný“ a „letectvo“ nebyla ve stejné větě?
Věř mi, Luisi. Jsme úplně sami.
Nevidíš to?
Snažili jsme se. Pojď.
-Díky. -Jdi, Julio.
Podívej se na ty hajzly z letectva.
Smějou se nám do tváře. Parchanti!
Klid.
Julio!
Julio, přestaň!
Pane sekretáři.
-Dost! -Mohl byste požádat obžalobu,
aby přestala dělat urážlivá gesta na obhajobu?
-Prosím. -Julio!
Pane Strassero, prosím vás, abyste se držel pravidel jednání.
Můžeš se uklidnit? Klid.
Já jsem klidný.
-Nevypadá to tak. -Uklidním se.
Povstaňte.
Tiempo Nuevo.
Pane Gonzago,
jste obhájcem admirála Massery.
Co byste řekl člověku, který sleduje ten soud
a denně slyší, že admirál Massera je vrah?
Řekl bych, ať si vzpomene na Argentinu před deseti lety.
Argentinu guerill a Isabely Peronové.
Zeptal bych se,
co by se stalo, kdyby admirál válku prohrál?
Kde by byl prezident Alfonsín?
A soudci?
Ve vězení, nebo zastřelení.
Ne.
-Proč? -Protože ne.
-To nestačí. -Jak to? Říkám ti, že ne.
Aspoň mi řekni důvod.
Za diktatury byl ministrem propagandy.
Už to stačí?
-Dobře. -Je to důležité...
Už jsi velkej, dělej si, co chceš.
-Musíme vysvětlit... -Dobře. Tak čau.
Musíme...
Co?
Moreno Ocampo mě chce v televizi. V Neustadtově pořadu.
Co jsi řekl?
Že tam nepůjdu. Ať si dělá, co chce.
-Haló? -Zničili by tě. To dělají.
Ano.
Mám mu to snad vysvětlovat dvacetkrát?
Ano.
-Je to na něm. -Tati.
-Telefon. -Ne.
-Není to Moreno Ocampo. -Tak kdo?
Víš, kam jedeme?
Do toho mi nic není.
Ale víš to.
Dobře.
-Děkuji. -Pane doktore.
Jak se máte?
Omluvte tyhle podmínky,
ale v prezidentské kanceláři by to nešlo.
Naprosto chápu.
-Dám vědět prezidentovi. -Ano, jistě.
-Je tu prokurátor. -Pošlete ho dál.
Prosím.
Tady ho máme.
Vypadáte unaveně.
-Julio. -Dobrý večer, pane prezidente.
To, co se děje,
je velmi důležité pro argentinskou justici.
Ano, děkuji.
Jsme na vás velmi hrdí.
Trvalo to asi čtvrt hodiny.
-A říkáš, že tam byl Bruzzo. -Ano, ale nemluvil.
Co tam teda dělal?
Vážně nevím.
Ukázat jednotu s prezidentem? Možná ho o to požádal Tróccoli.
-A co říkal prezident? -Řekl mi,
že sleduje svědectví.
Že byl pohnutý.
A taky,
že se setkal s některými svědky. Mluvil jen on.
Nic jsi neřekl?
Ano. Zeptal jsem se,
-co od procesu očekává. -To je dobře.
Co říkal?
Řekl: „Nebudu vám nic naznačovat.“
Nic víc.
Není to divné? Nic víc?
Musel přece říct něco víc.
Ano.
Něco řekl, když jsem odcházel.
To je ono. Co říkal?
Řekl:
„Těším se na vaši závěrečnou řeč.“
-To řekl? -Ano.
Takže je to jasné.
Co?
Oddělení mocí. To je perfektní.
Julio, musíš napsat pěknou závěrečnou řeč.
Závěrečnou řeč jako hrom.
Musí udělat dojem, protože na tom hodně záleží.
Možná na tom záleží všechno.
Jasně, chápu. Neznervózňuj mě.
Julio.
Řeknu ti něco, co jsem nikdy neřekla.
A to hodně znamená.
-Chci ti to říct teď. -No tak, Silvie.
Jsem na tebe hrdá.
Víš, vždycky jsem si myslela, že jsem vdaná
za nevěřícího bručouna, a teď jsi národní hrdina.
-Kdo to říká? -Na tom nezáleží.
Jsi národní hrdina.
Národ z toho vynech.
Jak si přeješ.
A hrdinové neexistují, Silvie.
Možná ano, Julio.
Možná...
-Dobře. -Abyste se neleskl.
Začínáme.
Tak jdeme na to.
Vysíláme za tři, dvě, jednu...
Pane Moreno Ocampo, řekněte mi.
Nenávidíte armádu?
Ne, vůbec ne. Respektuji tuto instituci.
-Nevypadá to tak. -To je škoda.
Cítím se součástí vojenské rodiny.
Neříkejte.
Víte, že většina vojáků v této zemi vás nenávidí?
Nevím, jestli většina.
Některým se asi nelíbí, co děláme, ale jiným nejspíš ano.
Myslíte, že některým ano?
Mám otázku, Bernardo.
Víte, kdo byl Francisco Ortiz de Ocampo?
-Váš příbuzný? -Přesně. Můj prapraděd.
První velitel v historii Argentiny.
Úplně první.
Myslíte, že bych mohl být proti instituci armády?
Ale jsem právník.
Mou posedlostí je právo.
Nemohu dovolit, aby ti, kdo ho porušují, vyvázli bez trestu.
Já a prokurátor Strassera chceme spravedlnost pro oběti
a konec zabíjení jako politického nástroje.
Nechceme to snad všichni?
-Ano, jistě. -Jde o to, co naše země potřebuje.
Respekt a spravedlnost.
„Argentinská společnost a zákon nás pověřily,
„abychom zde žádali spravedlnost.
„Ale zároveň
„je nemožné mluvit o tisících případů
„a jednotlivé vybrané případy nereprezentují rozsah...“
-Genocidy. -Ano, genocidy.
Co myslíš? Povídej.
Pozorně naslouchám bezbarvému projevu soudního úředníka.
Představuju si ty tisíce lidí v Argentině a na celém světě,
kteří tě budou poslouchat na živo.
Není to divadelní hra, Somigliano.
Ale taky ne soudní spis, Strassero!
Uklidněte se, vy dva.
-Jo, uklidníme se. -Dobře.
Juliův začátek se mi zdál dobrý.
Ano, je to formální, ale solidní.
Ne?
-Začni mluvit o násilí. -Ano, násilí. Ne!
O historii násilí v Argentině.
A potom,
jaká byla reakce vojenské vlády.
-Zuřivá reakce. -Ano.
Tajná.
-A zbabělá. -Ano, zbabělá.
-To se mi líbí. -Mně taky.
-Tak jo. -Zuřivá reakce.
Podívej se. Co myslíš?
Brýle.
Jediní, kdo měli pravomoc nařídit, aby nějaká osoba byla zadržena,
nejprve armádou a pak v tajném zařízení námořnictva,
a převážena leteckými silami, byli členové vojenské junty.
„Oficiální obvinění bylo nahrazeno udáním,
„výslech mučením a odůvodněný rozsudek...
„neronovským gestem.“
Ano, co?
-Neronovské gesto? -Císař Nero.
Palec dolů.
Dobře.
-Ale není to jasné. -Ne?
Co třeba...
„Neronovským palcem dolů.“ Ne?
-Ano. -Prosím.
Ukaž.
„Nyní, když argentinský lid znovu získal vládu
„a kontrolu nad svými institucemi,
„beru na sebe odpovědnost jeho jménem prohlásit,
„že sadismus není politická ideologie,
„ani válečná strategie, ale morální zvrácenost.“
-Morální zvrácenost? -Morální zvrácenost.
Ne?
-Nepřepískli jsme to? -Je to dokonalé.
-Ano? -Ano.
Dobrý večer.
-Přišla naše hvězda. -Neotravuj ho.
-Můžu? -Jistě, celebrito.
Co myslíš?
Promiň.
Co je to?
Prý abych se neleskl.
To se jim nepovedlo.
Zazářil jsi.
Že jo?
Proces dnes vstupuje do rozhodující etapy.
Žalobce Julio Cesar Strassera
v přítomnosti devíti bývalých velitelů
přednese závěrečnou řeč, v níž zdůvodní obvinění
z vraždy a dalších závažných zločinů, za které jsou členové junty souzeni.
Soudní zpravodajové...
18. ZÁŘÍ 1985 - ZÁVĚREČNÁ ŘEČ
Přiveďte obžalované.
Povstaňte.
Posaďte se.
Zahajuji jednání,
aby žalobce mohl přednést svou závěrečnou řeč.
Oznamujeme přítomným stranám, že během tohoto jednání
soud nepřipustí žádné vyrušování ani zásahy
od osob, kterým nebylo uděleno slovo.
Dále doporučujeme všem přítomným,
aby důsledně dodržovali pravidla chování,
která tento soud ustanovil.
Pane Strassero, obžaloba má slovo.
Prosím.
Ctěný soude,
argentinská společnost,
ale i obecné právnické svědomí
mi svěřily
důstojný úkol, abych před tímto soudem požadoval spravedlnost.
Technické a věcné důvody,
jako je absence specifického vymezení
v našem domácím právu, které by dostatečně popisovalo
zločiny, které dnes soudíme,
a nemožnost jednotlivě posuzovat tisíce jednotlivých případů
mě vedly k rozhodnutí představit
během 17 dramatických týdnů jednání pouze 709 případů,
které zcela jistě nezahrnují
děsivé množství obětí toho,
co bychom mohli popsat jako největší genocidu
v nedlouhých dějinách naší země.
V naší zemi vládlo násilí,
když se tři z dnes přítomných obžalovaných rozhodli
jménem ozbrojených sil
zmocnit vlády bez ohledu na vůli lidu.
Jaká byla po tomto puči reakce státu
na podvratné činy guerilly?
Mohu ji popsat třemi slovy.
Zuřivá, tajná a zbabělá.
Guerilly unášely a zabíjely.
A jak proti nim zakročil stát?
Únosy, mučením a vraždami v nekonečně větším měřítku.
A co je horší, mimo jakýkoli právní rámec.
A z toho, vážený soude,
plynuly mnohem závažnější důsledky.
Kolik obětí represí bylo vinno nezákonnou činností?
Kolik bylo nevinných?
To se nikdy nedozvíme, a není to vina obětí.
Na místě spravedlivého soudu se objevila právní subverze.
Obžalobu nahradilo udávání.
Výslech nahradilo mučení.
A odůvodněný rozsudek neronovský palec dolů.
Mezi mnoha dluhy tohoto zbabělého systému
vůči argentinské společnosti je jeden,
který nelze splatit.
Rád bych to opakoval.
Absence právoplatného rozsudku není pouhá formalita.
Je to zásadní otázka úcty k lidské důstojnosti.
Vedlo to mimo jiné k následujícím případům.
Jeden člověk byl unesen, protože patřil k FAP.
Peronistickým ozbrojeným složkám.
Ve skutečnosti však byl členem FAP,
Federace argentinských psychiatrů.
Dovoluje argentinské právo, aby Adriana Calvo de Laborde
porodila v poutech a se zavázanýma očima za zadním sedadle policejního vozu,
sražena na zem a nemohla svou dceru
ani vzít do náručí?
„Nestrpíme, aby v Argentině volně řádila smrt.
„Zvolna, abychom si to neuvědomili,
„mašinérie hrůzy rozpoutala bezpráví mezi nevědomými
„a nevinnými.“
Toto prohlásil admirál Emilio Eduardo Massera
dne 2. listopadu 1976 ve Škole pro námořní personál, ESMA.
V téže době v kasárnách ESMA
ležela na matraci Cecilia Inés Cacabelosová.
Bylo jí 16 let.
Měla kápi přes hlavu a spoutané ruce.
Byla zatčena na základě informací poskytnutných její sestrou,
které slíbili, že ji jenom vyslechnou.
Myslela si, že jí zachraňuje život.
Cecilia Inés Cacabelosová je dodnes nezvěstná.
Ale přijměme jako hypotézu teorii války, na kterou se obžalovaní často odvolávají.
Můžeme považovat za válečnou akci,
když anonymní gangy za úsvitu unášejí
neozbrojené civilisty?
Je válečnou akcí mučit je a zabíjet,
když se nemohou bránit?
Je válečnou akcí zabrat dům a držet příbuzné jako rukojmí?
Jsou vojenskými cíli
právě narozené děti?
Tento proces znamenal
pro nás, kdo jsme měli bolestnou výsadu poznat ho důvěrně,
sestup do temných hlubin lidské duše,
kde ubohost, hanebnost a hrůza
dosahují hlubin, které si bylo těžko představit předtím
a pochopit potom.
Dante Alighieri v Božské komedii
vyhradil sedmý kruh pekla pro násilníky.
Pro ty, kdo silou ubližují druhým.
A v tomtéž pekle,
se v řece vřící a odporné krve utápějí
zatracenci, které básník popisuje takto:
„To jsou tyranové, kteří se živí krví a loupeží.
„Zde oplakávají své bezcitné přečiny.“
Pro to vše, pane předsedo, jsou tento soud a rozsudek důležité
a nezbytné pro argentinský národ,
který byl obětí odporných zločinů.
Tak odporných, že by bylo zvrácené byť jen pomýšlet na beztrestnost.
Pokud morální vědomí Argentinců nekleslo na barbarskou úroveň,
nikdo nemůže připustit, aby únosy, mučení a vraždy
byly vnímány jako politické činy.
Nebo „vedlejší ztráty v boji“.
Nyní, když argentinský lid znovu získal vládu
a kontrolu nad svými institucemi,
beru na sebe odpovědnost jeho jménem prohlásit,
že sadismus není politická ideologie,
ani válečná strategie, ale morální zvrácenost.
Tento soud a rozsudek, který navrhuji,
se nevyhýbá odpovědnosti ustavit mír založený nikoli na zapomnění,
ale na paměti.
Ne na násilí, ale na spravedlnosti.
Toto je naše příležitost.
Kdo ví, jestli ne poslední.
Vážený soude,
v závěru své řeči
chci výslovně rezignovat na originalitu a použít výraz,
který nepatří mně,
protože již patří celému argentinskému lidu.
Vážený soude,
„už nikdy víc“.
Výborně.
Klid v soudní síni.
Parchanti!
Bando parchantská!
8. PROSINCE 1985 - ROZSUDEK
(JEDEN DEN PŘED) ROZSUDKEM
Dobré odpoledne.
Ne, zatím žádné novinky.
Dáme vám vědět.
Nějaké novinky?
Nic.
Já mám novinky.
-Narazil jsem na soudce. -Na soudce?
Ano.
Jsou v pizzerii.
-Tys je sledoval? -Ano.
-A co? -Co jako?
-Cos zjistil? -Byl jsem venku, nic jsem neslyšel.
Ale něco jsi viděl. Byli spokojení, znepokojení...
-Můžeš jít do podrobností? -Jo.
Přišli tam ve dvě.
Posadili se. Kníráč a Brunet na koncích.
Mladej a Brejloun po stranách, naproti Prckovi a Hubeňourovi.
Objednali si pivo.
Jen Kníráč si objednal víno.
Možná to byla limonáda.
Dali si dvě pizzy. Cibulovou a salámovou.
Do takových podrobností zase ne.
-Chtěli jste podrobnosti. -Jdi k věci.
Tak jo.
Mladýho něco napadlo.
Všichni poslouchali.
Kníráč nejdřív kroutil hlavou.
Pak si zapálil cigaretu
a opravdu vážně poslouchal.
Podíval se na Brejlouna.
Jednou na něj dokonce mrknul.
Brunet
něco napsal na ubrousek.
Podepsal a poslal to dokola.
Všichni to podepsali.
To jsou rozsudky. Na ubrousku.
To je všechno.
Brejloun řekl něco, co se všem zdálo důležité,
odložil ubrousek a já jsem odešel.
-Odešel jsi? -Jo, odešel jsem.
-Soudit, co musí být souzeno. -Dobře.
Soudy by měly pokračovat...
-Hned se vrátím. -Ale jak?
Strassero mladší, co tady děláš?
-Něco jsem si kupoval. -Chceš lízátko?
Dobře.
Dvě tyhle a lízátko pro kluka.
Špioni nelízají lízátka.
Poslouchejte.
Mám velmi důležitou čerstvou informaci.
-Už mají rozsudky. -Na ubrousku.
-Všichni podepsali. -Už nám to řekl.
Už jste to věděli.
-Takže nevíme nic. -Ale víme.
-Víme, že rozhodli. -A rozsudky?
To nevím.
Haló?
Ano, to jsem já.
Národ chce vědět,
jaké budou podle vás rozsudky.
Soud se nesmí zvrhnout v divadlo.
Svědkové se nesmějí bát svědčit.
Zakašlete.
Budete tu muset zůstat přes noc.
Vida, kdo přišel na návštěvu.
Národní hrdina.
-Promiň, nemůžu vstát. -Vypadáš dobře. Jako obrázek.
To je morfinem.
Nemáš ponětí,
o co jsme celé roky přicházeli.
-Co? -Tak povídej.
-Přišel jsi vyjádřit soustrast? -Nevím, o čem mluvíš.
No tak.
Rozsudky.
No tak, rozvesel mě trochu.
Právě jdu odtamtud. Ještě nevím.
Hele, dnes možná umřu.
Nikomu to neřeknu.
Tak jo.
Dobře, co chceš vědět?
Všechno. Vyhráli jsme, nebo ne?
Ano, vyhráli jsme.
Všichni ve vězení?
Ne? Doživotí pro všechny?
Doživotí pro všechny.
-Letectvo taky? -Letectvo taky.
Jasně!
Kdo by si mohl myslet, že banda vrahounů vyvraždí půl národa,
aniž by věděla, co dělá?
-Že jo? -Ano, to je směšné.
Podej mi ruku.
Díky, chlape. Děkuju ti.
SOUD S JUNTOU ZA PÁR HODIN BUDEME ZNÁT ROZSUDEK
-Jak je ti? -Dobře.
Prosím.
Zvedni to ty.
Haló?
Ano.
-Ne, je vzhůru. -Kdo volá?
Ano?
Opravdu?
Dám ti ho. Oznámili rozsudky.
Haló.
Mám zprávu o rozsudcích.
Poslouchám.
Nepřerušuj mě, dokud neskončím. Přečtu ti je.
-Není o čem mluvit! -Julio, počkáme na zdůvodnění.
Na co chceš čekat? Vím, co řeknou.
-Nevíš. -Ale vím.
-Musí být nějaký důvod. -Žádný důvod není!
Přísahám. Důkazy jsou jasné.
Viděli je a četli je.
Není možné, aby si je vyložili jinak.
Já nevím. Počkejme.
-Ahoj, tati. -Ahoj, synu.
Jak to dopadlo?
Špatně, synku.
-Jak to? -Prostě špatně.
-To myslíš vážně? -Ano.
Co se stalo?
Graffigna, Anaya, Lami Dozo a Galtieri byli zproštěni viny.
-Zproštěni? -Jak říkám.
A ostatní?
Agosti, čtyři roky a šest měsíců. To je skoro stejné.
Lambruschini, osm let.
A Viola?
-Viola, 17 let. -Sedmnáct?
Ten staroch sedmnáct let nevydrží.
Massera?
-Doživotí. -Doživotí?
Paráda, tati!
-A Videla? -Doživotí.
-Dostals Videlu do vězení? -Ano.
-Na doživotí? -Na doživotí.
-A Masseru taky? -Ano.
To je úžasný, tati.
Ano.
A s ostatními nic nezmůžeš?
Ano.
-Můžeme se odvolat. -Musíš je všechny zavřít!
Mami! Vero! Dostal Videlu do vězení!
-Julio? -Co je?
Co to děláš? Jdi spát.
Ne, mám moc práce.
V SOULADU SE SVOU ZÁKONNOU POVINNOSTÍ
SE ODVOLÁVÁM PROTI ROZSUDKU...
V procesu s juntou poprvé v dějinách
civilní justice odsoudila vojenskou diktaturu.
Navzdory zákonům o beztrestnosti, které následovaly po soudu v roce 1985,
volání po paměti, pravdě a spravedlnosti nikdy nepřestalo.
Od obnovení procesů bylo odsouzeno přes tisíc lidí
za zločiny proti lidskosti a tisíce případů jsou ještě před soudem.
Od roku 1985 v Argentině
panuje demokracie.
Překlad titulků: Vít Bezdíček
Kreativní dohled Kristýna