Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
DOKUMENT NETFLIX
Morálka…
je chování, které posuzuje společnost.
Etika…
je chování, které posuzujete svým svědomím.
Každý člověk,
podle toho, kde a kdy se narodil,
si sám nakreslí linii
a řekne: „Tady je dobro a tady zlo.“
A nejšílenější na tom je,
když se k té linii přiblížíte.
A proto jste se rozhodl vyloupit banku?
Proč jste to udělal?
Proč jsem vyloupil banku?
To je otázka…
kterou jsem si položil už mnohokrát.
Myslím, že nejracionálnější odpověď…
je transcendence smrti.
V určitém období lidských dějin
si lidé uvědomili, že život je velmi konečný,
protože se tu jen mihneme, a nic za sebou nezanecháme.
A proto věřím, že transcendence smrti
může mít dvě formy.
Buď děti…
nebo umění.
To je to, co přesahuje smrt,
kniha, kterou napíšete, obraz,
pyramida.
Umělecká krádež.
Věřím, že v tomto ohledu byla transcendence smrti,
uvědomění si, že je život konečný, dalším motivem,
který mě k tomu dovedl.
A nyní zprávy.
Čtyři těžce ozbrojení zločinci
vešli do banky s úmyslem ji vyloupit.
V San Isidru panuje velké napětí. Lupiči tam zadržují rukojmí.
Zasáhla jednotka Halcón a okolí je obklíčeno. Hlásíme se vám živě.
Slavná jednotka Halcón neví,
že bezpečnostní schránky jsou pod zemí?
Nechte mě domluvit.
Všichni rukojmí byli propuštěni a žádní pachatelé nebyli zadrženi.
Vyloupili 143 bezpečnostních schránek.
Dvacet pět milionů dolarů.
Možná jsou to mazaní chlápci, ale dříve či později je dopadneme
a budou mít pěknou anekdotu pro svoje spoluvězně.
Nejvelkolepější loupež v historii argentinského zločinu.
Někteří lidé ji přejmenovali na „loupež století“.
Jeden policista, který se dostal dovnitř, mi řekl: „Vypařili se.“
ROZHOVOR S ARAUJEM, 11.
- Dobře. - Zase tohle?
Řekni mi, co mám říct.
FERNANDO ARAUJO UMĚLEC
V roce 2003… Jo, v roce 2003 jsem byl ten nejšťastnější muž na světě.
Šťastnějšího člověka byste tehdy nenašli na celém světě.
Našel jsem…
své poslání.
Zničehonic jsem chtěl tvořit umění.
K tomu jsem potřeboval jen ateliér s plochou 50 metrů čtverečních.
Místo uzpůsobené k tomu, aby mi umocňovalo smysly.
V té době jsem provozoval…
vizuální umění,
bojová umění,
konopná umění…
Psal jsem knihu
o prospěšnosti konopí a jeho pěstování uvnitř.
Byl to celý rok volna
plný experimentů a šílenství.
Měl jsem stavy,
kdy jsem nevěděl, jestli je den nebo noc.
Pracoval jsem na malbě a na knize o pěstování uvnitř.
Kontroluj to.
Našel jsem své poslání, a líbilo se mi to.
Ale nepředstavoval jsem si,
že poté, co vypěstuju ty rostliny uvnitř,
dostaví se velice důležité zjevení.
A…
rozhodl jsem se vyloupit banku.
Ještě jsem nevěděl jak,
ale jedno bylo jisté.
Muselo se to provést umělecky.
A ta myšlenka mě začala ovládat do té míry,
až jsem si řekl: „K čertu s obrazy!“,
a jediné, co jsem od té doby 24 hodin denně dělal,
bylo to, že jsem přemýšlel, jak vyloupit banku.
SAN JOSÉ DE MAYO URUGUAY
Jmenuji se Luis Mario Vitette Sellanes.
Jsem Uruguayec. Je mi 65 let.
Narodil jsem se v místě s dobrými mravy
a s velmi dobrou ekonomickou situací.
Sám sebe považuju za lupiče.
A kdo je to lupič?
Lupič ví něco málo o špercích,
něco málo o zámcích, něco málo o umění,
něco málo o všem.
I když můj první zločin neměl nic společného s loupeží,
poznal jsem vězení, skutečné vězení.
A každý, kdo pozná vězení, není stejný, když vyjde ven.
A osvojíte si všechny druhy zločinů.
A stane se z vás zločinec.
Rufi!
Rufiáne!
Charlotte!
Jednou jsem byl venku na krátkodobé propustce a řekl jsem: „Už se nevrátím.“
Odjel jsem do Argentiny.
Co udělá uprchlík, když se ocitne v cizí zemi?
Spojí se se zločinci.
LUIS MARIO VITETTE HEREC
Každého z nás možná někdy napadne,
že vyloupí banku, ne?
Člověk sleduje filmy, ale ta myšlenka se mě začala zmocňovat.
Musel jsem se o ni s někým podělit.
A sice se svým psychologem.
První, co jsem Jorgeovi řekl, bylo: „Chystám se vyloupit banku.“
„Proč banku?“
Dobře, když ne banku, tak kasino.
Jít do kasina…
Nejsem proti kapitalismu.
Podle mě je to skvělý systém, který funguje.
Jenomže já si z něj chtěl uloupnout svůj díl.
Nechtěl jsem banku založit.
Chtěl jsem ji vyloupit, jak říkal Brecht.
Tehdy si myslel, že všechny ty nápady, které ode mne slýchá,
jsou součástí konopného deliria.
Řekl mi: „Jasně, dobře. Nechme to tak.“
A tak jsem začal napřed nějakou banku hledat.
Žiju v Acassusu,
kde jsem se narodil a kde jsem vyrůstal.
Byla tam jedna banka na rohu ulic Libertador a Perú
a já řekl: „To je ona.“
Banka Río v Acassusu.
Jmenuji se Rubén de la Torre. Říkají mi Beto.
Narodil jsem se ve čtvrti Constitución.
Chodil jsem do katolické školy.
Až do svých dvanácti. Dělal jsem i ministranta,
pomáhal jsem při mši, ale když jsem vyšel z kostela,
šli jsme s kamarády dělat neplechy, protože byli
stejní jako já.
Všechno to začalo jako dobrodružství.
Později se z toho stal zvyk
a pokračovalo to tím, že jsme ukradli nějaká auta.
Pak mě chytili a zavřeli do vězení Devoto,
kde jsem se ocitl mezi sortou nejhorších lidí,
kteří páchali ozbrojené loupeže
a prováděli útoky ve stylu přepadových komand.
Vstoupil jsem s nimi na jednu loď.
Z krádeží a zločinů se stala moje neřest.
Bylo to, jako bych
vyplňoval prázdné místo. Ale bylo to něco, co mi chybělo.
BETO DE LA TORRE GRÁZL
Banku lze vykrást,
když je otevřená nebo když je zavřená.
MINISTERSTVO SPRAVEDLNOSTI
BANKOVNÍ LOUPEŽE
Když je otevřená, musíte jít dovnitř…
se zbraněmi…
Dejte ruce za hlavu a nechte je tam.
…a pokusit se dostat do trezoru.
- Hned! - Něco, co je nemožné.
Zaměstnanci i soukromá ochranka mají tlačítka.
A automaticky, po pár minutách
jste obklíčeni a neseberete ani minci.
Navíc použití zbraní
by odporovalo stylu, v němž jsem to chtěl provést,
tedy umělecky a bez násilí.
Tak jsem se rozhodl pro druhou možnost: vyloupit zavřenou banku.
A když je zavřená, dostanete se dovnitř jen nějakou dírou.
A to byl nápad, který jsem rozpracoval.
Když něco takového vymyslíte, nemůžete zavolat kámošům a říct:
„Jdete do toho?“ To opravdu ne.
Musíte najít ty správné lidi.
Moje heslo zní: „Inteligence je víc než střelný prach.“
Sebastián García Bolster.
Jsem Sebastián García Bolster.
A nevím proč, ale…
říkají mi „Inženýr“.
SEBASTIÁN GARCÍA BOLSTER INŽENÝR
Celý život žiju v Martínezu v typické středostavovské rodině.
Nad každým zařízením
vždy přemýšlím, jak z něj vyždímat lepší výsledky
nebo víc energie a větší výkon.
Studoval jsem a dokončil střední školu, obor elektrotechnika,
pak strojírenství, ale skončil jsem.
Založil jsem si motoservis.
Motoservis jsem postupně přebudovával, až se z něj stal
výhradně servis vodních skútrů.
Fernando chodil na průmyslovku v San Isidru jako já.
Byl o rok starší než já.
Spřátelili jsme se. Jezdili jsme spolu na prázdniny.
Fernando mi navrhl, ať do toho jdu.
Nekradl jsem. Nikdy jsem nekradl.
Ale vykrást banku mi nevadilo.
Vraťte nám naše úspory! Pracovala jsem celý život.
Moje rodina kvůli bankám vždycky trpěla.
Krást je špatné,
ale krást bance, která ublížila tolika lidem, tak špatné není.
Navrhl mi to,
a já neřekl: „Ne, ty jsi…“, ale…
„Jasně, kdybys potřeboval vyřešit nějaký technický nebo mechanický problém,
obrať se na mě.“
Ale nehodlal jsem nic riskovat.
Pokud to nebude dokonalé,
nejdu do toho.
Plánoval jsem pronajmout si dům o čtyři bloky dál,
vykopat tunel a proniknout do suterénu banky,
protože tam byl trezor.
Ale nebylo to tak snadné. Co kdyby se ten tunel zhroutil?
Protože…
No tak, ruku na srdce.
Nikdy jsem nevykopal jinou díru
než pro sazeničku marihuany.
A zároveň mi došlo,
že když se člověk dostane dovnitř, jsou tam pohybová čidla.
Strávil jsem měsíce zjišťováním toho, jak fungují.
Navrhl jsem obleky, v kterých by se daly překonat.
Fungovalo to.
Tak se narodil pan Housenka.
Ale dostat se přes pohybová čidla nebyl zásadní problém.
Tím byl samotný trezor.
Tenhle šílený oříšek, o kterém jsem s jistotou věděl, že ho rozlousknu,
byl dost komplikovaný,
takže jsem se rozsypal.
V jednu chvíli jsem si řekl, že to nelze provést.
Prostě nelze.
Byl jsem… zahlcený.
Investoval jsem spoustu času, znalostí a peněz do nákupu materiálu.
A stejně to pořád to nefungovalo. Nefungovalo.
Nemůžu na to přijít.
A pak se znovuzrodila naděje.
Zrodil se nový nápad.
Automaticky jsem ve tři ráno vstal
a jel hledat internetovou kavárnu, abych se mohl připojit
a zjistit, jestli tenhle nápad už někdy někdo měl.
Byla to mnohem troufalejší varianta.
Hodně ambiciózní akce.
I když ten nápad byl velmi jednoduchý.
Zkombinovat dvě metody:
když je banka zavřená a když je otevřená.
Jít dovnitř,
předstírat bleskovou loupež, jít k pokladnám,
počkat, až nás obklíčí policie,
a použít tunel ne ke vstupu, ale k odchodu z banky.
Něco takového ještě nikdy nikdo neudělal.
A…
když jste průkopník, máte obrovskou šanci na úspěch,
protože lidé nejsou na něco nového připravení.
Byl jsem šťastný, když jsem zjistil,
že umění a 50 metrů čtverečních mi zcela vyhovují.
Ale tohle byla součást té instalace.
Fernando přišel a řekl:
„Hele, vymyslel jsem, jak to provést.“
U každého problému, který se vyskytl, jsme museli zvažovat různé možnosti,
z jeho úhlu pohledu
i z mého,
jako by to byl film,
jako by to byla představa něčeho, co v budoucnu postavíme.
Uděláme to takhle a takhle.
První, co jsem si tehdy řekl, bylo…
„Dobře, jaké složení má půda v severní části Acassusa?“
Takže tehdy jsem to začal zjišťovat
a vzpomínám si, že nějací dělníci hloubili kanalizaci ve čtvrti Olivos.
Povídám: „Ahoj, jak je? Jsem student architektury.
Mám dotaz. Nemůže se to zhroutit?“
A on na to: „Ne, čím je tunel hlouběji, tím je pevnější.“
Aha.
Když jsem odcházel, všiml jsem si, že na ulici zůstaly kruhové otvory.
A nazítří…
jsem jel po ulici Perú.
Vidím takhle velký otvor.
A pak další.
Nevěřil jsem vlastním očím.
Tytéž kruhové otvory, které jsem viděl na staveništi ve čtvrti Olivos.
Ty otvory, které byly vidět každých deset metrů
a lemovaly ulici Perú, která vede podél banky,
mi napovídaly, že je dole kanalizační stoka.
A najednou jsem našel konec té stoky.
Deset bloků od banky.
Šel jsem asi 100 metrů dovnitř stoky a našel jsem
kruhový tunel o průměru šest metrů,
který byl vyprojektovaný tak, že procházel útrobami města.
Neuvěřitelný pohled.
A tady začíná nová fáze…
jménem „Projekt Donatello“.
„Donatello“ ne podle toho renesančního umělce,
ale podle želvích nindžů.
Bydleli v kanalizaci, ovládali bojová umění
a byli zelení jako marihuana.
PROJEKT DONATELLO
Když půjdete 20 minut temným tunelem
a najednou se vás zeptám: „Kde jste?“
„Jak to mám vědět?“ Museli jsme to změřit.
Raz, dva,
tři, čtyři…
jedenáct, dvanáct…
dvacet čtyři, dvacet pět…
Nikdy jsem netušil,
že budu někdy počítat kotangens,
než jsem se rozhodl vyloupit banku.
Jako by všude byly střípky všeho, co jsem se kdy v životě učil,
a najednou se to všechno spojilo.
Ten kotangens mi dal…
potřebný úhel 69 stupňů
a také vzdálenost od přepony, 15 metrů.
KANALIZAČNÍ STOKA 69 STUPŇŮ
TUNEL, 15 METRŮ
HORNÍ KOMORA SUTERÉN
Celou tuhle první fázi jsme zvládli jen s Fernandem.
První komoru jsme začali hloubit jen s krumpáči a lampami.
Vyhloubit například takovouhle díru
s průměrem dna dvoulitrové láhve nám trvalo hodinu.
To nešlo.
Tak jsem musel přinést generátor na 220 voltů
a použít elektropneumatické kladivo.
SPODNÍ KOMORA 2 METRY
KANALIZAČNÍ STOKA
Později jsme si uvědomili, že už nám došly peníze
a fyzicky jsme na to neměli dost času,
takže jsme potřebovali někoho, kdo nám pomůže finančně i manuálně.
A dalším účastníkem se stal Doktor.
Opakuju, ať si nikdo nehraje na hrdinu.
DOKTOR
Měl příbuzného, který byl v 90. letech členem
velkých zločineckých gangů.
Byli to násilníci, kteří loupili se zbraněmi.
Najednou jsme měli větší palebnou sílu než nejbližší policejní stanice.
Znám Doktora, a vypadal jako rozumný člověk.
Byl to právník.
Takže jsem byl v klidu.
Pořád jsme ale potřebovali další lidi,
a tak mi Doktor představil člověka jménem Beto de la Torre.
S Doktorem jsem byl v kontaktu pořád.
Takže si se mnou dal jednou sraz na benzínce
a řekl: „Představím ti jednoho svého přítele.“
A pak mi představil Facha, Fernanda.
Byl to člověk,
který budil respekt, byl silný
a zvyklý dělat věci s použitím násilí,
jako když bouchne sud střelného prachu.
„Hele, nemám moc peněz na nákup materiálu.“
On řekl: „Ale já mám dodávku.
Prodám ji a nakoupíme všechno potřebné.“
Ale nepostupovalo to tak rychle,
jak rychle rostla moje nervozita.
Já jsem na tom pracoval nonstop, ale ostatní…
Doktor měl svoje procesy.
Sebastián měl problémy se ženami.
Beta měl dnu.
Měl oteklé nohy a nemohl chodit.
Potřeboval jsem někoho dalšího,
kdo by měl čas, když jsem ho měl já.
Krást v Argentině bylo snadné.
Stýkal jsem s různými typy lidí.
A skončil jsem u gangu „Spider-Man“.
Takže jsme šplhali…
a spouštěli se a lezli do 18. nebo 20. patra
a hledali, kam si lidé ukryli svoje věci.
Když mě kontaktovali,
dohodli jsme se, že přijdu otevřít trezory,
ze kterých si rozdělíme půl milionu dolarů.
Přicházím z ulice Libertad hodně dobře oblečený, jak bylo mým zvykem,
a někdo mi povídá: „Ahoj, Marito. Jak se máš?“
„Ahoj, Doktore.“
První věc, na kterou se mě zeptal, bylo: „Máš peníze?“
„Samozřejmě,“ řekl jsem mu. „Musíme si promluvit.
Mám hodně důležitej kšeft.
Svůj životní kšeft.
Vyložím ti to, Marito.“ A já řekl „Ne.
S tebou jdu do všeho. Nic mi neříkej.“
Vzpomínám si, že toho dne tam byl Sebastián, Beto
a Doktor přivedl Marita.
Přišel takový drobný člověk vysoký 1,6 metru,
který vypínal prsa jako prcek.
„Ahoj, kamaráde.
Jak se máš?“
Šel do ateliéru a začal si prohlížet obrazy.
Představoval jsem si, že v ateliéru budou stojany,
olejové barvy.
Ale tohle byla špeluňka.
A představili mi toho, kdo to vymyslel,
nějakého Arauja.
Odvedl mě do jiné místnosti a řekl: „Podívej. Tady pěstuju.“
Zvedne závěs, a tam byla světla
a spousta rostlin marihuany.
Byl to histrión,
takový ten typ zaklínače hadů, chápete?
Neměl jsem z toho špatný pocit.
Zdálo se mi, že mě Beto zdraví opravdu srdečně. Beto de la Torre.
Z toho kluka jménem Sebastián jsem měl trochu husí kůži.
Později jsem zjistil, že se jmenuje García Bolster.
Bylo to… Já nevím. Něco mi říkalo: „Dej si bacha.“
A jednoho dne mi zavolal ten Araujo a řekl:
„Můžeš přijít? Vezmi si pohodlné oblečení.
Možná se zašpiníme.“
Povídám: „Proboha, kam jedeme? Stihnu to?“
Ale kdo je zvědavý,
bude brzo starý.
Poprvé to bylo opravdu děsivé.
Představte si, jak tudy jdete, všude výkaly, plechovky, železa, trubky.
Trubky, tedy… nelegální přípojky z domů.
Po kilometru chůze jsme se dostali k místu, které už bylo hotové,
k první komoře.
Povídám: „Zkus ji najít.“
A on si začal prohlížet ty železné pláty.
Viděl jsem jen obrovský prstenec
s ohromným obvodem, gigantickou rouru,
deset metrů železných plátů.
„Co vidíš?“ „Nic, kámo. Co mám vidět? Chci jít pryč.“
Odklopil jsem jeden železný plát. Tam byla komora.
Povídám: „Tady máme plováky z Baywatch.“
„Plováky z Baywatch?“ , povídá.
„A kde jsou holky?“
„Ne, ty plováky tu máme pro případ, že by najednou začalo pršet.
Hladina vody stoupne
a my si zachráníme životy jedině tak,
že popadneme plováky, vrhneme se do proudu
a budeme se modlit ke všem svatým,
ať se dostaneme ven živí.“
- „Nechápu.“ - „Já popravdě taky ne.“
Dál jsem se už neptal,
protože jsem viděl, že to není pro mě.
Zašrouboval ten plát zpět
a šli jsme zpátky.
Pak jsme došli na konec tunelu.
Nemohl jsem to ze sebe smýt.
Chrstl jsem na sebe vodu ze stoky, ale to bylo ještě horší.
Moje oblečení… Byla to hrůza.
Nastoupili jsme do auta.
Jeli jsme do nekonečného kopce a na konci řekl:
„Tady zahni.“
„Viděls, kde jsme byli tam dole?“
„Jo, viděl.“
„Když vykopáme ten správný tunel, dostaneme se přímo do trezoru banky.“
To už se mi líbilo.
Našel jsem pomocnou ruku, kterou jsem potřeboval,
protože ten člověk byl k dispozici 24 hodin denně.
A tehdy jsme s Mariem zahájili několikaměsíční práci,
kdy jsme lezli po schodech,
pracovali s elektropneumatickým kladivem
a vypili hodně maté.
Zaparkovali jsme auta u ústí stoky.
Přivázali jsme k nim provazy a šli dovnitř.
Pár z nás šlo dolů
a ostatní zůstali nahoře na hlídce.
Třicet metrů odtud byla soudní policie
a my jsme nevěděli, jestli nás někdo neviděl z nějakého okna a nejde dolů.
Zdržoval nás nedostatek materiálu.
Potřebovali jsme vrtáky, brusné kotouče, lampy, kabely.
Všechen nezbytný materiál.
Museli jsme opravit generátor,
kupovat nářadí.
- Kolik? - 500.
Pět set s bateriemi?
A pak boty, přilby a záchranné vesty pro všechny.
Vedl jsem normální život
a v noci, no…
Ptali se mě: „Kradl jsi?“ „Ne, pracoval jsem.“ Bral jsem to jako práci.
Protože bylo normální, že jsem odcházel v noci a vracel se další den,
moje exmanželka Alicia se bála, že mě Mario tahá na flámy.
Ale my jsme kopali ten tunel. A někdy jsme i flámovali.
Strávili jsme tím skoro rok. Nebo i o něco déle.
Pořád jsme neměli peníze.
Pořád jsme neměli ega.
Byli jsme „my.“ Kdyby nastal problém, vyřešili bychom ho společně.
Věděl jsem, že se po 15 metrech musíme probourat do banky.
Byli jsme blízko betonu a…
najednou…
jsem narazil na něco jiného.
Mělo to jinou hustotu.
Najednou jsem narazil na něco tvrdého a bylo to vzrušující.
Ale bude to zeď banky?
Provedl jsem výpočty správně? Změřil jsem správně kolo bicyklu?
A co když je to zeď sousedního domu?
Co když se v Den D probourám dovnitř
a najdu tam souseda, jak kadí na záchodě v suterénu?
Abychom zvýšili přesnost,
vyrobil jsem dvoumetrový vrták.
Abychom na konci tunelu
mohli provrtat díru na chodník.
Povídám: „Jo, tohle je můj MacGyver.“
Ten chlap to za mě vyřešil za 50 pesos ve čtvrteční slevě.
Jinak by to stálo stovku.
Normálně bychom měli na otevření schránek celý víkend.
Ale tady…
jsme je museli otevřít co nejrychleji.
Takže Fernando řekl: „Takové to zařízení,
co používají klempíři, víš?“
A já říkám: „Ano, to je hydraulické. Zkusíme něco vymyslet.“
Hledali jsme standardní mini hydraulickou jednotku…
a s ohledem na kapacitu této jednotky,
jsem navrhl válec, píst, který vyvíjí rázový tlak.
A tak jsme to zařízení sestrojili.
Zadní část byla teleskopická, abychom mohli regulovat vzdálenost.
S tím přístrojem jsme byli v suchu.
Věděli jsme, že jednu schránku otevřeme za sedm vteřin,
a nikdo to neuslyší.
A tak se zrodilo dělo Power.
Představovali jsme si, jak jdeme s lupem tunelem
až do kanalizační stoky.
Ale co uděláme tam?
Prvotní myšlenkou bylo jít na břeh řeky.
Ale totéž by určitě napadlo i policii.
Jakmile se dozví o našem útěku,
půjdou k řece.
A proto jsem řekl, že se musíme vydat opačným směrem.
Opačný směr byl výhodnější,
protože tam bylo 100 únikových cest.
A když jsme si to vyhodnotili, našli jsme to nejlepší místo
14 bloků od banky,
blízko nároží, kde bychom mohli zaparkovat auto
s dírou v podlaze a vlézt do něj,
aniž bychom opustili tunel nebo nás někdo viděl.
Vejít do tunelu bylo…
hodně náročné, protože jsme museli nést spoustu těžkých věci.
Takže nás napadlo, že zvýšíme hladinu vody, abychom mohli plout.
A tak jsme postavili přehradu.
Bylo v ní spoustu železa, lan, dřev
a montážní pěny, aby byla vodotěsná.
„PŘEDNÍ POHLED“ 6 METRŮ
Když jsme vyšli na povrch, přišla velká bouře.
Po bouři, o deset, patnáct dní později,
jsme se šli podívat na přehradu. Byla pryč.
Ta bouře ji odnesla.
Povídám: „Tak dost. Půjdeme po svých.
Určitě to využijeme ve svůj prospěch.
Už dost.“ Byl jsem vyřízený. Ale najednou povídám: „Ne, postavíme přehradu,
protože až policie zjistí, že jsme měli přehradu a gumáky,
bude to pro ně strašné.“
Z vymýšlení postupu,
jak se dostat do trezoru nebo jak kopat tunel,
se nyní stalo…
studium psychologie jednotky Halcón.
Našel jsem příručku, která byla, řekněme,
biblí řešení situací při zadržování rukojmích.
Poslouchal jsem
policejní frekvence.
Proto jsem začínal mít přehled
o časech, metodologii
a věcech, které se začnou dít, až někdo z banky ohlásí:
„Přepadli nás.“
Podle mě, když poznáte nepřítele,
je válka téměř vyhraná.
Potřebovali jsme speciální dodávku, která by měla dveře v podlaze.
Dali jsme za ni pět nebo šest tisíc dolarů.
A Beto de la Torre ji odvezl do svého domu ve Wilde.
Tam jsme tu dodávku upravili.
Vyřízli jsme část podlahy, abychom tudy mohli podávat věci.
Dali jsme se do práce, ale byla tam jeho žena.
A já řekl: „Co tady dělá?“
Dívali jsme se jeden na druhého. „Jak to, že je tu i ta žena?“
„Ne, nic se neděje.“
To je dobrý.
Tehdy jsem poznal Alicii Di Tulliovou.
ALICIA DI TULLIOVÁ MANŽELKA
Ale ona ani neznala moje jméno,
protože jsem se ještě nepředstavil.
Ale byl jsem tam.
Potřebovali jsme řidiče dodávky.
Venkovan, Zalloechevarría.
Právník.
Potom jsme přibrali Kluka.
„Budeš tam v Den D.
Budeš jen mířit zbraní a dělat, co ti řekneme.“
Představte si to.
Přemýšlením o té fušce jsem strávil 500 dní.
Kromě toho jsem nic jiného nedělal.
Už první den jsem věděl, jak odtud ty peníze dostat,
nicméně hned druhý den jsem svoje závěry přehodnotil.
A třetí den taky.
Kolikrát jsme svoje závěry přehodnotili?
Ten plán jsem vymyslel v září 2004.
Víte, co jsem si doopravdy myslel?
Že ho budeme moct uskutečnit začátkem roku 2005.
Omyl.
Netušil jsem, že to bude tak těžké a potrvá to víc než rok.
KREJČOVSTVÍ SCANZIANI
Kalhoty.
Byl jsem odhodlaný do toho jít, i kdyby pršelo.
V té době bylo jediným rizikem,
že až budeme držet rukojmí, tak někdo osvícený,
někdo, koho napadne, že můžeme utéct kanalizací,
nám zablokuje východ, a nazdar, nikam nepůjdeme.
Toho dne jsem nebyl příliš soustředěný.
Ale byl jsem odhodlaný.
Až se zjistí, jak to všechno bylo,
vydá to na román.
Bude to hlavní událostí sezóny.
Naše akce proběhne v pátek 13. ledna.
Je někdo pověrčivý?
Výborně.
13. LEDNA 2006 DEN D
Vstal jsem v sedm ráno.
Pečlivě jsem se oblékl a připravil jsem si boty, košili a kravatu.
Jel jsem vyzvednout Kluka.
A zamířili jsme do zóny Dne D.
Vzpomínám si, že jsem v noci seděl u velkého stolu,
na kterém jsem měl vyskládané všechno, co jsem potřeboval,
dokonale vydesinfikované od otisků prstů.
Pojďme si zrekapitulovat úkoly.
Zaprvé, v devět hodin ráno
se Sebastián vydá do kanalizační stoky.
Vešel jsem tam.
Došel jsem až k přehradě.
U přehrady jsem spustil motor a ověřil si,
že je všechno v dobrém stavu.
A vlezl jsem do díry, která vedla do banky.
A čekal jsem, až mi dají pokyn.
Doktore…
a Beto…
vy vejdete dovnitř.
Alicia tam jela se mnou.
Vysadila mě na rohu banky
a odjela. Nechala auto tam, kde bylo třeba.
Moje auto.
Teď vyrazí Venkovan…
a zaujme svou pozici…
v únikové stoce na křižovatce ulic 3 Sargentos a Libertad.
Zaparkoval jsem.
S Klukem jsme přešli pár bloků.
Našli jsme to auto, Ford Escort, které už na nás čekalo.
Stáli jsme tam a povídali si, oba dobře oblečení.
Měl jsem svůj klasický trojdílný oblek.
Prošli jsme kolem a viděli zaparkované auto s Maritem a dalším kolegou.
„Ahoj. Jak se máte?“
Přijedu v tomhle voze.
Nechám ho tam stát na blikačkách a se zastavovacím pásem na zadním sedadle,
takže až dorazí jednotka Halcón, uvidí, že to bylo naše únikové vozidlo.
Toho 13. ledna jsme vešli dovnitř. Ověřil jsem, že je všechno v pořádku,
alarmy i bezpečnostní kamery,
a nahlásil jsem aktuální stav místní policii.
WALTER SERRANO ČLEN OSTRAHY
Během té doby, která uběhla celkem rychle,
jsem se cítil unavený.
Myslím, že jsem dokonce napůl spal.
Cestou jsem velice pomalu a pečlivě aplikoval takové kapky.
Adhesivní látku, kterou jsme používali
na zamaskování otisků prstů.
A pak jsme přijeli do podzemní garáže banky.
12.38
Poklidně jsme vystoupili.
A když jsme si to namířili ke dveřím,
policista v budce na nás mávl a řekl nám,
že v poledne chodí zaměstnanci na oběd a že ty dveře zůstávají zavřené.
Takže jsme s Klukem přidali do kroku.
Šli jsme nahoru po rampě.
Šli jsme přímo k hlavnímu vchodu,
kde právě Doktor a Beto vcházeli do banky.
Všiml jsem si, že dovnitř vchází někdo v bílém plášti.
Přiblížil jsem si ho kamerou. Najel jsem na něj z ánfasu.
A když se ten člověk dal do pohybu,
bylo vidět, že má u pasu pistoli.
Vešel jsem dovnitř a ukázal zbraň.
Ani hnout! Jdeme.
Ve frontě čekali lidi, a tak jsem…
Ani hnout!
…spoutal ostrahu.
Gestikuloval jsem: „Tohle je loupež! Všichni na podlahu!“
Na podlahu! Tohle je loupež! Všichni na podlahu.
„Dívejte se do podlahy, a nic se vám nestane.
Všechno bude v pořádku, ale dělejte, co říkáme.“
ESTELLA MARISOVÁ KLIENTKA
Viděl jsem někoho v lososové nebo růžové košili.
Viděl jsem, že už má v ruce zbraň.
Jdeme.
Spustil jsem alarm. Vyslal jsem výstrahu, že banku přepadli.
Druhé patro.
Obsazují ho Marito a Kluk.
Pozor!
Když začnete pracovat v bance, školí vás pro případ,
že by se tohle stalo.
Na školení vám řeknou, že modus operandi
je obvykle rychlý. Trvá jim to jeden a půl, dvě až tři minuty.
Bývají rychlí.
Pamatuju si to. Ležel jsem na podlaze a začal jsem počítat.
LEANDRO ZAMĚSTNANEC BANKY
Vidím, jak někdo vchází a jde k bankomatu.
Měl čepici a montérky. Vyběhl jsem a čapl ho. Byl to Fernando.
Nepoznal jsem ho, protože jsem ho takhle oblečeného ještě neviděl.
Já a Kluk jsme vyšli druhého patra.
Stejný postup: „Všichni na podlahu. Tohle je loupež!“
Ještě dva kroky, přeskočil jsem přepážku
a ocitl se v pokladnické zóně.
„Peníze! Honem!“
Beru si policejní vysílačku.
Budu poslouchat, kdy přesně dorazí policie.
V tu chvíli začíná první fáze plánu.
„Kukačka.“
Vezmu si rukojmího,
počkám na první policejní auto
a budu předstírat, že s ním chci utéct z banky.
Počkám, až mi řeknou, ať se vzdám,
a vrátím se dovnitř.
A tahle akce předejde tomu, aby je napadlo,
že unikneme tunelem,
protože pokud chceme utéct dveřmi…
Až proběhne „Kukačka“,
zavřeme dveře banky
a pak přejdeme do druhé fáze.
A tehdy jsem uslyšel policejní sirénu
a člověka začne napadat fůra otázek,
protože to není blesková loupež. Říkáte si: „Jak to skončí?“
Poslední chvíle.
Přepadení banky v San Isidru.
Pak přejdeme do třetí fáze,
která obnáší zneškodnění ostrahy v suterénu.
Tenhle člověk komunikuje s těmi venku.
Z trezoru nic nevidí ani neslyší.
Popadli jsme manažerku. Šli jsme do bunkru.
Byla to otázka několika vteřin.
Zní to jako hodně věcí, ale trvalo to jen pár vteřin.
Honem. Vylez, protože my jdeme ven. Dělej.
Shora slyšíme, jak říkají policistovi v bunkru, ať vyleze.
Popadl mě a řekl: „Buď v klidu. Vzdej se, poldo.“
Já na to: „Nevzdám.“
Za žádnou cenu ty dveře nechtěl otevřít.
V případě, že by nechtěl vyjít ven,
mu zatemníme výhled
a jeden z nás začne na to okno bušit, dokud ho nepřivede k šílenství.
Polez ven. No tak, dělej.
Ten v montérkách začal být trochu podrážděný.
Popadl vedoucí provozu za vlasy
a přitlačil ji k oknu dveří bunkru.
Povídám, „Poslyš, kámo.
Právě jsem vylezl z lochu
a půjdu tam zpátky, tak to nekomplikuj.
Dám ti slovo starýho lupiče, že tě okamžitě propustím.“
„Přišel jsem ti dát slovo, že tě nezabiju,“ říkal.
A ta žena mu říkala, ať nevylézá ven, protože ho zabijou.
Bylo to škaredé.
A… nic.
Protože to byl člověk, kterého jste denně vídali v práci.
Co kdyby ho zastřelili?
Polez ven, honem.
Vedoucí provozu se nervově zhroutila
a s pláčem mi řekla,
ať se vzdám, že si ještě vůbec neužila svoji vnučku.
Ohrožovali vaše přátele a kolegy chápete?
Vyhrožovali, že jednoho nebo dva z nás zabijou.
Naštve vás to. Cítíte vztek a bezmoc.
Honem, pojď ven! Dělej! Řekni mu, ať vyjde ven.
Řekl jsem tomu člověku v šedivém obleku: „Já vyjdu.
Hlavně klid. Nedotýkejte se rukojmí.
Chci jen, abyste se nedotkli rukojmí.“
Otevřel dveře.
Položil na stůl zbraň
a telefon, jeho prostředek komunikace.
Vyšel jsem ven, zvedl ruce a vzdal se.
A neprohledával mě jako nováček.
Prohledával mě jako někdo, kdo přesně ví, jak na to.
Vzal jsem ho za ruce a šli jsme ze schodů.
Odvedl jsem ho ke dveřím.
Dal jsem mu jeho devítku za záda.
Vyndal jsem zásobník a otočil náboj,
abych zabránil rychlému použití zbraně.
„Běž pryč.“ „Co?“ „Běž pryč.“ Otevřeli jsme mu dveře.
Odešel. Pustili jsme ho.
Pustili jsme toho policistu.
Přepadly mě pochybnosti.
Co jsou zač? Čím je ten gang ozbrojený?
Komu jsi volal?
Seržant Serrano nemohl uvěřit,
že vyjde z loupeže živý a zdravý.
Když jsem vyšel na ulici, podíval jsem se na banku.
A v druhém patře vidím člověka v šedém obleku,
jak takhle ukazuje telefon Nextel.
Když ho ukázal, povídám Gustavovi, že je můj.
„Jak to víš?“ „Je na něm logo.
Nalepila ho tam jedna z mých dcer.
Zavolej na něj, je můj.“
Původně
měli vyjednávání vést dva lidé,
Doktor a já.
Později, kvůli mému histriónství, kvůli tomu, jak se vyjadřuju,
kvůli mým divadelní studiím
a kvůli tomu, jak jsem to s nimi koulel,
řekl Doktor: „Ne, vyjednávač musí být Marito.“
A tak to bylo.
Falešný knír, jarmulka, nějaké brýle a kapuce.
V mé roli vyjednavače…
mi noviny začaly říkat
„Muž v šedém obleku.“
Haló?
Ano, paní.
Ne, paní, já nejsem Walter Serrano.
Ale už jsem vašeho manžela propustil, takže se uklidněte.
Ano, paní, jsem jeden z těch lupičů. Jen klid.
Uklidněte se, prosím.
Řeknu jim, ať vám zavolají.
Uklidněte se, paní.
Uvolněte linku, prosím.
Okamžitě jsem praštil telefonem o sklo,
aby mě ten poručík kontaktoval.
A řekl jsem:
„Volala mi žena Waltera Serrana.
Řekněte mu prosím, ať jí zavolá, protože je zoufalá.“
Zpátky k naší živé reportáži
o loupeži s rukojmími v San Isidru.
Ulice Avenida Libertador je zatarasená v délce tří bloků.
Sem nesmíte. Vraťte se.
A novináři mají ještě omezenější přístup.
Odsunuli nás skoro o blok a půl dál…
od centra dění.
Dalším krokem
bude uzavření parkovací brány.
Protože pokud policie vjede do garáže,
tak neuspějeme.
Proč? Protože nebudeme moct vyložit z auta dělo Power.
Po 12.30
jsem slyšel, že mě začínají
prozvánět
a říkat: „Proraz skrz.“
Udeřím a mám pocit, že se na druhé straně něco hýbe.
To proto, že jsem narazil na zadní stěnu nějakého nábytku.
Díky tomu tu díru pak nemohli najít.
Vidět tou dírou obličej toho paka je důležitá chvíle, protože je to…
naše úniková cesta.
Přesunul jsem se na místo,
kde jsem mohl pracovat na těch snadnějších schránkách.
Které tím myslím?
Ty, kde byla nejmenší vzdálenost mezi panty a skříní.
Čas byl spočítán víceméně tak,
aby bylo možné otevřít 400 schránek za dvě hodiny.
13.03
Dosud nevíme, jaké mají únosci požadavky,
aby byli ochotni osvobodit rukojmí a vzdát se.
Vidíme zde množství hlídkových vozidel a policistů,
ale žádné řešení zatím v dohledu není.
Sledovali jsme monitor, televizi bez zvuku, která je ve všech bankách.
Média už o tom informovala.
A v tu chvíli se podívám z okna a vidím,
jak na mě nějaký člověk míří anténou od vysílačky.
Ale začal se dívat stranou, takhle.
Podíval se na mě, podíval se na vysílačku a pak zas stranou.
Povídám: „Co se děje?“
Protože jsem zkušený lupič, došlo mi, že je něco špatně.
Povídá: „Přichází člověk, který s vámi bude vyjednávat.“
„Který?“ „Ten s plnovousem,“ říká.
Miguel Ángel Sileo.
Byl jsem major ve speciální policejní jednotce Halcón v Buenos Aires.
Byl jsem vyjednávač a člen taktického týmu.
MIGUEL SILEO VYJEDNÁVAČ
Zaparkovali jsme jako obyčejně.
A uvedli nás do obrazu.
Dali mi telefonní číslo na zařízení v bance.
Schoval jsem se za nějakou dodávku s parťákem,
který mi kryl záda.
Odtud jsem jim zavolal.
Začali vysvětlovat, co se stalo.
Měla to být rychlá loupež, která se zvrtla, a oni tam uvízli.
Nechtěli nikomu ublížit, ale nechtěli ani do vězení.
Poslyš, kámo.
Právě jsem si odseděl 15 let v Sierra Chica.
Takže to vezmeme stručně a jednoduše.
Ten vyjednávač, prvotřídní profesionální policista,
ví, že jsem prvotřídní profesionální zloděj, když jsem mu řekl,
že jsem seděl v Sierra Chica.
Kromě toho, co se říká, věnuju stejně jako všichni vyjednávači
hodně pozornosti neverbálním projevům a gestům.
Ten člověk seděl a dal si nohu přes nohu.
Takže jeho řeč těla neodpovídala tomu, co se právě dělo.
Když dojde k zadržení rukojmí, bývá tam hodně stresu a adrenalinu.
Křik a nadávky.
Poslechni si tohle.
Poslouchej mě.
Postarej se o krizový štáb,
abych se já mohl postarat o situaci tady. Dobře?
Řekl jsem: „Dobře, propusťte jednoho rukojmího, někoho nervózního.“
Propustil jsem svého přirozeného nepřítele.
Propustil jsem policistu Waltera Serrana.
To je gesto dobré vůle.
O další rukojmí nežádejte. Hotovo, dvacet.
Vypnul jsem mobil. Všichni se na sebe díváme.
A můj šéf řekl: „Získej nám čas, Sileo.“
Totéž jsem chtěl i já, čas.
Čas na otevření schránek.
Nedíval jsem se, co ve schránkách je.
Pokud se to dalo otevřít, šel jsem na další řadu.
Pečlivě jsem vylamoval všechny zámky.
A zatímco jsem ty schránky vylamoval,
objevil se někdo z banky
a křičel na mě.
„Co tady děláte?“
Takhle jsem se na tu osobu podíval. Samozřejmě jsem měl masku.
A Fernando povídá:
„Ty už tady rozkazy nedáváš. Teď tu rozkazuju já“
A ten člověk odešel. Ale já si říkal: „Sakra, dostali mě.“
14.17
Měli jsme spoustu rukojmích.
Pak jsme zjistili, že 23.
Nedělejte hlouposti.
Jeden z nich
se choval o trochu víc násilnicky než ostatní.
Další říkal: „Zachovejte klid. Přijde státní zástupce.
Vyjednáváme a chceme se vzdát. Zachovejte klid.“
Byl tam jeden hodně nervózní muž. Těsně před výbuchem.
Chtělo se mu čůrat.
Trochu kňoural.
„Pane, mně to nejde.“ „Proč?“ „Protože se na mě dívají.“
„No tak jdi na schody, prosím tě.“
Ostatní začali být z té situace nervózní.
„Co je, ty pako?“
„Mně to nejde. Jsem nervózní.“
Ne, kámo. Pojď sem. Dáš si odchod.
Dělej, pojď sem.
Jdeme. Hned.
Uvolnili jsme zátaras a doslova jsme ho vyhodili ven.
Okamžitě nastoupily elitní jednotky,
objali ho a přihodili pár ran,
protože nevěděli, jestli je to rukojmí nebo lupič.
Jste těhotná, paní?
Dobře, jdete taky. Pojďte sem.
Tady kolem banky Río je pohyb.
Dva lidé byli propuštěni, muž a žena.
Viděli jsme okamžik, kdy byla propuštěna žena,
kterou předtím lupiči drželi jako rukojmí
společně se zaměstnanci a zákazníky banky Río.
Zjistili jsme, že policie vede s pachateli intenzivní vyjednávání
a snaží se je přesvědčit, aby se vzdali.
BANKOVNÍ LOUPEŽ: DVA RUKOJMÍ PROPUŠTĚNI
Měl jsem dvě vysílačky.
Jednu naladěnou na policejní frekvenci
a druhou na komunikaci se svými parťáky.
A měl jsem ještě jednu
hodně levnou vysílačku,
která se prodává v páru.
Tahle vysílačka, která měla pár kanálů,
začala chytat signál
a poslouchat komunikaci jednotky Halcón.
Vzpomínám si, jak jsem řekl Mariovi: „Poslechni si tohle.“
Slyšel jsem, jak odstřelovači
předávají informace veliteli operace
a jak velitel operace odpovídá odstřelovačům.
Slyšel jsem, jak říkají: „Mám toho nahoře.
Mám toho dole.“
To znamená, že když šéf řekne „teď“,
dostaneme já i de la Torre kulku do čela.
A de la Torre je viděl. Přiběhl, sebral mi Nextel
a řekl: „Odvolejte ty chlapy, nebo někoho zabiju.“
Nepamatuju si přesná slova,
protože se shodneme, že to byla velmi vypjatá situace.
Takže ti lidé na žádost toho muže slezli ze střechy.
Jenže odstřelovači byli celkem tři.
Neviděl je.
15.10
Na práci v bance jsme si stanovili určitý časový limit.
Na otevření schránek a přesun rukojmích.
Za tu dobu jsme otevřeli 143 schránek.
Otevření ostatních schránek by vyžadovalo další čas na úpravy vybavení,
což jsme neplánovali.
Takže jsme se rozhodli, že odcházíme.
Jakmile uplynou dvě hodiny,
přesuneme se na místo, odkud můžeme co nejrychleji spustit lup dolů.
Volá mi Araujo.
Jdeme. Fáze „Pizza.“
Takže ještě jednou telefonuju.
Tvrdil, že se vzdají.
„Máš pravdu, kámo. Tohle nikam nevede.“
A chtěli…
něco k jídlu, protože stráví spoustu dní
na policejní stanici a nebudou moct jíst.
Doneste mi nějaké pizzy.
Doneste limonády. Něco sníme a pak se vzdáme.
Ujistil jsem se, že to nemají být fugazzety.
Ve výpovědi pak jeden z nich uvedl: „Kdybych požádal Silea o fugazzettu,
o pět fugazzett, dojde mu, že je nás pět,
a za pět minut vtrhne do banky.“ A měl pravdu.
Od chvíle, kdy jsme obdrželi jeho žádost,
a měla proběhnout výměna, se komunikace přerušila.
Co budu mezitím dělat já?
Uložím zbraně a začnu se stahovat z prostoru trezoru.
A pak zahájím fázi „Chlorosmyl“.
Rozliju pět litrů bělidla, aby po nás nezbyly žádné stopy DNA
ani vlasy jako tyhle.
My s Araujem jsme byli poslední.
Takhle přehodil lano přes tu skříň a přitáhl ji ke zdi.
García Bolster se pokoušel nastartovat motor člunu. A nedařilo se mu to.
A Vitette byl hrozně nervózní
a říkal: „Nedávej tam sytič, přechlastáš motor.“
Měli jsme naložený lup, a motor nechtěl naskočit, takže jsem šílel.
Vitette se ho pokoušel nastartovat,
a nešlo mu to, tak začali veslovat.
Všichni jsme jeli v předním člunu, v tom s motorem,
kromě Arauja, který jel v tom záložním nafukovacím člunu.
Vzpomínám si, jak jsem si v tom zadním člunu
lehl na ty peníze.
Na ty pytle a pytle peněz.
Projeli jsme kolem kanálu poblíž banky.
Viděli jsme stíny a slyšeli zvuky.
A najednou motor naskočil.
Projeli jsme 14 bloků a dorazili ke kanálu.
Upozornili jsme parťáka Venkovana, který byl nahoře,
že už jsme dole. Takže nadzvedl poklop tyčí,
protože byl těžký.
Myslím, že jsem tam lezl jako poslední. Všichni už byli v autě.
Nic dalšího by se tam nevešlo,
jen posádka a pytle.
Naložíme lup.
A voilà.
Všichni jsme byli v karavanu a jeli jsme si rozdělit peníze.
Měl jsem za to, že barikádují vchody a chtějí vzdorovat.
Už jsme neslyšeli žádný hluk.
Nikdo tam nebyl.
Začali jsme se po sobě dívat.
Myslel jsem, že se vydávají za rukojmí a převlékli se.
Že nahoře čekají na policii.
Dorazili jsme k domu, kde se otevřela brána
a začali jsme vykládat pytle.
A pytle…
Nechtěl jsem si zahrávat s vaší fantazií.
A další pytle.
Hned jsem chtěl zapnout televizi, abych zjistil,
kde policisté jsou.
Jednotka Halcón ještě nešla dovnitř.
Už jsme měli vyložené všechny pytle.
A najednou…
„Právě jdou dovnitř…“
A my jsme viděli naživo,
jak jde jednotka Halcón dovnitř, aby nás chytili.
„Policie!“
Dveře se otevřely a my šli dovnitř.
Myslel jsem, že jdeme do boje.
RUKOJMÍ PROPUŠTĚNI
V 19.12 vidíme pohyb
příslušníků policie a jednotky Halcón, kteří vstupují dovnitř.
Palice do okna, a za dvě vteřiny obsadili pobočku.
Tehdy začnete třídit, kdo je kdo.
Všichni jsou podezřelí.
Všechny nás prohledali
s rukama nad hlavou.
A když jsme vycházeli, stála venku moje máma se svým manželem.
A směli nás jen vidět. Nic víc.
Našla jsem svého manžela a syna.
Hodně pohnutá chvíle.
Anabello, byli ti čtyři zločinci zatčeni?
Co se přesně stalo? Co odtamtud víš?
Ano, ti čtyři zločinci, kteří přepadli
tuto pobočku, byli přemoženi.
Před chvílí to vše skončilo.
Před pár okamžiky, přesně v 19.20.
Začalo se třídit, kdo je zaměstnanec banky a kdo zákazník.
Ta řada byla čím dál kratší, až v ní nikdo nezbyl.
Vzpomínám si, že jsme dali všechny peníze stranou.
Sto tisíc dolarů, udělali jsme hromádku.
Sto tisíc. Další hromádku.
A místnost se začala plnit.
V jednu chvíli jsem seděl na hoře,
na hoře desetitisícových svazků bankovek.
V San Isidru skončilo drama se zadrženými rukojmími.
Po sedmi hodinách vysíláme živě.
Všichni rukojmí jsou volní
a žádní pachatelé nebyli zatčeni.
„Je tu všechno, výborně! Paráda! Rozdělíme si to.“
Někdo řekl: „Kalkulačka? Ne, kámo. Žádné kalkulačky.“
Spočítali jsme to a vzpomínám, že zbylo 20 dolarů.
A protože zbyla dvacetidolarovka,
bylo nás pět a neměli jsme drobné,
Vitette ji roztrhal.
Prohledávali jsme všechny místnosti,
protože banka byla vyklizená do posledního človíčka.“
A najednou kdosi řekl: „Tenhle kus nábytku tam nepatří.“
A došlo jim to. Odsunuli tu skříň a našli tu díru.
- Kam to vede? - Doleva.
Šéf tam chtěl vlézt. Byly tam podomácku vyrobené dveře a nastražená past.
Povolali pyrotechnickou brigádu, specialisty v tomto oboru.
Čtyři pachatelé uprchli s lupem
z banky skrze dešťovou kanalizaci.
Anabella, tady dostáváme úplnou dezinformaci.
Podle jedné verze byli ti čtyři pachatelé zadrženi,
ale teď říkají, že uprchli s celým lupem.
Řeknou nám, že viděli někoho v korunách stromů,
tak hledáme na stromech.
Řeknou, že je viděli ve vodě, požádáme o pomoc pobřežní hlídku.
Bylo kolem páté,
už se začalo rozednívat.
V domě byli všichni v klidu, v televizi nic netušili.
Otázka zněla: „Kolik ukradli?“
Ne! „Kde jsou zloději?“
Všichni už jsme chtěli jít. Já chtěl jít. Ostatní chtěli jít.
Takže každý popadl svůj díl a odešel.
Ani jsme se nerozloučili. Žádné „uvidíme se zítra.“ Ne.
Šli jsme a už jsme se nesetkali.
Takže jsme se rozloučili navždy.
Kluk a já jsme nasedli do mé dodávky.
Odjeli jsme po Panamerické dálnici v autě s otevřenými okny.
Muzika hrála naplno.
A na zadním sedadle byly čtyři pytle.
Jeho byl trochu menší než můj, ale čtyři pytle na odpadky plné peněz.
Šel jsem do auta pro ten pytel, dal ho do kufru a jel domů.
Jsem hodně klidný člověk.
Nešel…
Nešel jsem nikam pařit.
Ne, zůstal jsem doma a měl jsem spoustu peněz.
Vysadil jsem Kluka a rozloučili jsme se.
Pak jsem se vrátil o pár bloků
a jel do Santa Fe 2590,
kde jsem bydlel ve 13. patře v bytě č. 47.
Šel jsem do své ložnice a svlékl se.
Pak jsem se prošel a umyl se.
Myslím, že jsem ani neuschnul, a už jsem ty pytel otevřel.
Nedávno jsem přišel do styku s ohromným množstvím peněz,
všechny mi prošly rukama.
Ale nebyly moje. Patřily všem.
Ale ty, co jsem měl teď doma, byly moje.
Přijel jsem a myslím, že jsem měl narozeniny. Všichni čekali.
Hlavně Alicia, měla oči navrch hlavy.
V tu chvíli jsem měl pocit…
Položil jsem tam ten pytel s penězi a všichni se na mě dívali.
A co teď?
Dva dny jsem nemohl spát.
Mluvili jsme o tom, že tam chtěl Araujo nechat plakátek.
Říkám mu: „Když ho policie uvidí, budou vědět, že už jsme fuč.
A když jsme fuč, znamená to, že už počítáme peníze.
A když už počítáme peníze, proč je provokovat?
Proč je dráždit?“
Zanechali tam fingované stopy útěku a nastražených bomb
a vzkaz, v němž se mísila ironie s touhou po bulvárním přesahu,
kde stálo:
„V bohaté čtvrti
bez zbraní a záští
jsou jen peníze
a žádná láska.“
V BOHATÉ ČTVRTI BEZ ZBRANÍ A ZÁŠTÍ
JSOU JEN PENÍZE A ŽÁDNÁ LÁSKA
Jednou z hlavních věcí,
na kterou doplatí všichni lupiči,
je ego a také marnivost.
Myslíte, že po takové loupeži o tom nebudou nikde mluvit?
Minulý pátek třináctého byl černý pátek, přesně jak říká pověra.
Netrvalo dlouho a ve světle série násilných činů na předměstí
začaly úřady podezřívat zkorumpované policisty.
Ať hledají jak hledají, nemůžou je najít.
Práce vyšetřovatelů zatím ztroskotává na bezchybném plánu.
Lupiči z banky Río neponechali nic náhodě.
Možná jsou to mazaní chlápci.
Ale my na ministerstvu vnitra, v soudním systému a u policie
máme také velmi inteligentní vyšetřovatele
a dříve či později ta individua dopadneme
a budou mít pěknou anekdotu pro svoje spoluvězně.
Naplánoval jsem si dovolenou
na stejném místě, kam jezdím celý život.
Věděl jsem, že všechno dopadlo perfektně.
Nikdo mě neviděl.
Nezaznamenala mě žádná kamera.
Byl jsem opravdu klidný. Řekněme, že jsem věřil, že mi nehrozí žádné riziko.
Po 15 dnech…
začalo to, co jsem čekal, a jel jsem do San Juanu.
Vzal jsem si horolezecké vybavení,
konzervy s tuňákem,
knihy od Osha a skener policejních frekvencí.
Po tom zločinu jsem jel na pár týdnů do Uruguaye.
Objel jsem příbuzné a udělal pár dobrých skutků.
Byl jsem volný. Měl jsem peníze. Nemělo to chybu.
ZLATO
Láska, láska
Měl jsem prosperující obchod s mobily.
Alicia měla také svou práci. Oba obchody dobře prosperovaly.
Začal jsem se procházet a zbavovat se důkazů.
Jednoho dne přijdu
a zjistím, že pytel není na svém místě. „Co se tu stalo?“
Viděl jsem, že tam znatelně ubylo paklíků s dolary.
„Poslyš, ty sis něco vzala?“
„Jo, vzala jsem si pět nebo šest sáčků.“
Pět sáčků bylo 300 000 dolarů.
Dny plynuly. Další den jsem dal do šuplíku pár liber.
A jednoho dny byly ty libry pryč.
„Taky jsem si je vzala.“
„Nemusíš tu na nic sáhnout.“ A vypukla hádka.
„Vrať je.“ „Ne.“ „Okamžitě je vrať.“ „Ne.
Hádka. Odešel jsem z domova.
Vzal jsem, co zbylo, šel jinam, a ona na mě zavolala poldy.
Viděla jsem ho.
Kamery mířily na banku, a on šel nahoru po schodech.
Poznala jsem jeho oblečení i jeho.
Když s někým žijete osmnáct let…
Neviděla jsem obličej, ale poznala jsem ho.
Alicia Di Tulliová byla tajná svědkyně,
která se sama od sebe dostavila na prokuraturu
a tvrdila, že zná fakta.
GASTÓN GARBUS STÁTNÍ ZÁSTUPCE
Konkrétně to, že se její manžel podílel na loupeži
a že ví, kde je lup.
Neexistoval žádný objektivní důkaz,
který by nám napověděl, co se mezi nimi odehrálo.
Myslím, že to souviselo s penězi
a že to neudělala ze zášti, protože by v tom byla jiná žena.
A celá ta teorie o zatrpklé ženě je jedna obrovská lež.
Kdybych měl jinou ženu, nechal bych doma obálku s penězi a odešel s milionem.
Bez manželky a syna bych nikam nešel, ale dobře.
Ona si myslela něco jiného.
Cenila si peněz víc než rodiny.
A tak to bylo. To je tragický konec mého příběhu.
Vlastně i všech ostatních.
Di Tulliová všechny popsala,
ale neudala žádná jména.
Jel jsem s dcerou a vnoučaty do domu na pláži.
A vzal jsem si dva telefony.
Jeden uruguayský a druhý argentinský.
Pak mi zazvonil argentinský mobil a mně začaly v hlavě blikat kontrolky.
„Haló?“ Doktor.
„Betova žena nás podrazila.
Chce, ať jí každý z nás dá 300 000 dolarů.
Jinak nás prý udá.“
„Doktore, ať jde do prdele. Nic jí nedám.
Ať si to s ní vyřídí Beto. Mě do toho netahej.“
Ale ta zpráva o prozrazení mě zneklidnila.
Zadržený muž byl identifikován jako Alberto Torre,
který strávil téměř 20 ze svých 52 let života
ve vězení za ozbrojené loupeže a únosy spojené s vydíráním.
V čísle 56 v ulici Portela v domě syna jednoho ze zadržených
byla nalezena část lupu,
938 700 dolarů,
30 084 eur a 80 315 pesos.
Provádíme celkem sedm razií
v hlavním městě a v celé provincii Buenos Aires.
Byly zabaveny dlouhé i krátké zbraně. Všechny byly použity při přepadení banky.
Válčíme pomocí inteligence a hodláme vyhrát.
Skutečnost, že Di Tulliová poskytla informace,
na jejichž základě došlo k některým raziím dříve než k jiným,
neznamená, že se linka vyšetřování odvíjela jen od ní.
První důkazy pocházejí
z telefonního čísla, které pachatelé poskytli jednomu zpravodajskému kanálu.
Ten telefon měl spojitost s dalšími přístroji.
A v těch přístrojích byly v jisté době jiné simkarty.
A objevil se telefon, který udržoval komunikaci
s rodinou Vitetteho Sellanese v Uruguayi,
s de la Torreovým obchodem a s telefonem na jméno Sebastián García Bolster.
Kdyby Di Tulliová nepromluvila,
možná by později promluvil někdo jiný.
Ale myslel jsem si, že to bude až za pár let, ne za pár měsíců.
Muže zadrženého v sobotu bude nakonec vyšetřovat
státní zástupce pověřený případem, JUDr. Jorge Apolo.
Řeč je o 52letém muži jménem Alberto de la Torre.
Automaticky jsem si řekl: „Kolik toho o mně Di Tulliová ví?“
Vzpomínám si, že jsem ji viděl jen jednou, když jsme chystali tu dodávku.
Takže v tomhle ohledu jsem byl docela klidný.
Ale za pár týdnů
zatkli ve městě Villa Gesell Sebastiána.
Toto je Sebastián Bolster, muž obviněný
ze spolupráce se zločinci,
který měl zdokonalit a zkonstruovat tunel použitý k loupeži
v pobočce banky Río v Acassusu.
Čekal jsem, až se mi na těle objeví červená tečka,
protože jsem si představoval, že už na mě míří
a že si pro mě přijdou.
Ale vyčkával jsem. Skrze své právníky
jsem získal přístup ke svému spisu
a konečně jsem viděl, jaké právní kroky podniknout.
Postupem času jsem se rozhodl zhubnout.
V Den D jsem vážil 110 kilo.
A proto,
jelikož jsem věděl, že je možné, že mě podrobí identifikaci,
jsem si předepsal přísný tréninkový režim a dietu, abych zhubnul.
Ve městě Alejandro Korn byla nalezena ohořelá dodávka s otvorem v podlaze,
a to jen kousek od domu, kde byl minulou sobotu zatčen „Tlusťoch“ Julián,
muž který ji v den loupeže řídil.
Po 30 dnech ve vazbě strávil Sebastián García Bolster
noc v domě svého otce.
Jaké máte povolání?
Opravuju vodní skútry.
Celý život jezdím k řece testovat vodní skútry. Tohle je absurdní.
Ke svému údajnému útěku do letoviska Villa Gesell,
kde byl nakonec zatčen,
uvedl, že se tam jeho rodina rekreuje pravidelně.
Zavolal jsem svým právníkům v Argentině…
a řekl jim, že budu spolupracovat s úřady.
Nastoupil do letadla, do letu 1213 Argentinských aerolinií,
a v 8.00 odletěl z Montevidea.
Ale přivítání proběhlo na letišti v Buenos Aires.
Byl jsem v Uruguayi, když tu banku vykradli!
Byl jsem v Montevideu, když ji vykradli!
- Proč jste se vzdal, Mario? - Proč, Mario?
Je to ten slavný muž v šedém obleku?
Ano, to je on.
Je to muž v šedém obleku,
vůdce gangu a strůjce celé zločinné operace,
která proběhla v bance v Acassusu.
Uběhlo několik dní, než se ke mně můj spis dostal.
Měl osm svazků. Každý svazek měl 200 stran.
Bylo to 1 600 stran.
A věřte mi,
nikdy jsem nic nečetl s větším zápalem
než tenhle spis.
Chtěl jsem vědět, co se stalo,
když náš plán přece šlapal jako hodinky.
Co se pokazilo?
A najednou mi došlo, že je na mě vydaný zatykač.
Ze svého úkrytu jsem viděl zelené auto.
A vidím, jak ke mně jdou dva lidé.
Najednou na mě namíří automatickou pušku a řekne: „Četnictvo!“
„Co tady děláte?“, ptají se mě. „Medituju tady,“ povídám.
Ale v duchu jsem věděl, že je to ztracené. Proč?
Protože jsem tam měl osm svazků svého spisu.
„Můžeme prohledat ten stan?“
Dobře.
Než začal, povídám:
„Neztrácejte čas. Jsem Fernando Araujo.“
Araujo, byl jste sám, když vás našli četníci?
Umění.
- Cože? Vy jste tvořil umění? - Umění.
Jaký druh umění?
Povězte nám to.
Tamhle je. Dobře.
Aniž by Araujo cokoliv řekl, nastoupil do auta
pod přísným dohledem četníků,
kteří ho dopraví na policejní stanici č. 21 v Jáchalu.
kde ho nepochybně vyslechne soudce Carlos Mateo.
Přes noc jsem se ocitl na úřadě vyšetřování v San Isidru.
Ale byl jsem klidný.
Nohy k sobě.
Byl jsem neuvěřitelně klidný. Neptejte se mě proč přesně,
ale to, co se stalo potom, byla svým způsobem přirozená rovnováha.
Pavouk.
Vyfasoval jsem toho nejhoršího prokurátora.
Nahoru.
Ale taky jsem vyfasoval výborného soudce.
A ten mi řekl: „Fernando, propustím vás.
A nedám vám elektronický náramek.
Máte domácí vězení, ale můžete chodit do tělocvičny
učit bojová umění.“
Okraj lopatky. Díky tomu na něj mám páku,
ale vykroutí se a uvědomí si, co chci udělat.
A po 20 dnech jsem byl najednou doma, volný.
A takhle to bylo…
čtyři roky.
2010
O čtyři roky později všichni pachatelé
stanou před soudem, aby byli souzeni
za takzvanou „loupež století.“
2010, soudní proces.
Beto, Zallo, já, Seba.
Marito byl souzen v jiném procesu, který byl později zkrácen.
Ti čtyři jsou obviněni z násilné a ozbrojené loupeže
kvůli použití střelných zbraní.
Domníváme se, že kvalifikaci činu nelze potvrdit,
protože zbraně zabavené při různých raziích
se neshodují s těmi použitými při akci,
což byly jen hračky.
Myslím, že musíte být dost naivní, abyste uvěřili, že takovou loupež
bylo možno provést se dvěma pistolkami na hraní
a že se jednalo o loupež s nízkou agresivitou.
Zbraně, s nimiž byla banka přepadena, byly repliky.
Všechno bylo vymyšleno tak,
aby si samozřejmě nikdo nevšiml, že jsou to jen hračky.
Z právního hlediska, pokud dokážou zbraně střílet,
je trest je vyšší, než když jsou zbraně nefunkční.
A protože nám to bylo dobře známé,
snažili jsme se dát jasně najevo,
do jaké právní kategorie by měla naše akce spadat.
Ty zbraně byly pravé.
Ty zbraně byly pravé. To vám garantuju.
Nikdo by přece nešel do banky,
když ví, že je tam ozbrojená ostraha a alarmy.
Ten člověk v laboratorním plášti měl Browning 2000.
Myslím,
že jen nedokáže…
přiznat, že ho někdo převezl plastovou pistolkou.
To je…
Ponížili jsme ho, a to se mu nelíbilo.
San Isidro, 21. května 2010.
Tento soud dnes s vědomím předchozího rozsudku
jednomyslně odsuzuje Rubéna Alberta de la Torreho
k trestu odnětí svobody na 15 let,
Josého Juliána Zalloechevarríu k trestu odnětí svobody na deset let,
Sebastiána Garcíu Bolstera k trestu odnětí svobody na devět let,
Fernanda Arauja k trestu odnětí svobody na 14 let.
V první instanci byli odsouzeni
za ozbrojenou loupež za použití zbraní, které byly schopné střelby.
To, co soudní systém nakonec uznal
a za co byli odsouzeni,
je to, že ty zbraně byly jen repliky,
což znamená, že nebyly schopné střelby
a nešly pro ten účel využít.
Jedinou takříkajíc výhodou, kterou měl Vitette Sellanes,
bylo to, že se vyhnul procesu se svými kumpány.
Dohodli jsme se na zkráceném procesu.
Rozsudky, které si vyslechl už předtím, se zkombinovaly,
a vyšel z toho s jediným trestem,
v němž byly zahrnuty všechny delikty, které tou dobou spáchal.
Odsoudili mě na 14 let,
ale nakonec jsem ve vězení strávil jen rok a půl.
Celkově jsem ve vězení nebo na policejní stanici strávil 25 měsíců
a pak ještě dva roky v domácím vězení.
Dali mi 20 let, které žádal prokurátor.
Soud mi dal 15 let
a po odvolání z toho bylo 12 a půl.
Ale odseděl jsem si osm a půl.
Dostal jsem další tři roky kvůli byrokratickému problému
nebo kvůli mstě.
Pravda je, že příliš nepoužívám vulgární mluvu.
Ale je mi to u prdele.
Můj život se drasticky změnil.
Navíc jsem po svém prvním propuštění
propadl depresi, protože se ze Sebastiána,
opraváře motorek,
stal Sebastián, bankovní lupič.
Z normálního člověka
jsem se stal super zloduchem nebo super hrdinou.
Nevím, protože mě zastavovali lidé a gratulovali mi,
ale já se k tomu nechtěl hlásit.
Říkal jsem: „Netuším, o čem to mluvíte.“
Dnes mám pocit,
že mi žádné peníze nemůžou vynahradit čas, který jsem ztratil.
Za rok udělám fůru věcí, a za rok ve vězení nic.
Takže když zjistíte, kolik jste ztratili času,
nadáváte si, chcete se pomstít a chcete víc a víc,
ale jen promrháte další roky a nakonec i celý život.
Myslím, že to za to nestojí.
Ahoj. Dobré jitro, Beto. Promiň, že tě obtěžuju.
Znáš nějakého právníka?
Jo, poslyš, jsem tady ve studiu.
Ta loupež byla dobrodružství. Byl to sen.
Bylo to jako vyhrát titul mistra světa a… hotovo.
Muž v šedém obleku byl hit.
Začal jsem mluvit o diamantových prstenech, o zlatých řetězech.
Já nekouřím, ale mluvil jsem o velkých kubánských doutnících.
Pár provokativních tweetů…
15 000 sledujících na Twitteru, pak 20 a teď 25.
Dva facebookové účty.
Ta postava je povýšená, vzpurná, provokativní.
A stále rostla.
Takže… podej mi toaletní ubrousek, prosím. Uděláme to jaksepatří.
Postava, říkáte?
Postava si sundá řetězy, zlato, diamanty.
Sundám si křížek po tátovi,
který střežím jako oko v hlavě.
A postava zmizí díky odličovači.
Hotovo. A je to.
Marito nosí džíny, protože při práci ve svém klenotnictví
si je poničí kyselinou dusičnou.
A nosí obnošené džíny. O co jde?
Často si popálím ruce, pořežu prsty.
Při leštění se umažu, ale jsem šťastný.
Existují lidé, kteří si to najednou idealizují,
a vnímají to jako něco… řekněme, úžasného.
Ale asi se shodneme na tom, že to není žádná charita.
Je to samozřejmě loupež.
Není to charitativní práce,
ale všichni zúčastnění vyhráli.
Státní zástupci byli povýšeni, z policistů se stali komisaři.
Soudci dostali odměny.
Poškozeným se vrátilo víc, než předtím měli.
Zápas skončil vítězstvím všech.
Mysleli jste, že tohle je můj ateliér?
Jsme kouzelníci a někdy, ale jen někdy…
se vypaříme.
Nebudete se mě ptát, kde jsou ty peníze, že?
Opravdu jste tak dětinský?
Těžko spekulovat o tom, kolik peněz bylo z banky Río
skutečně ukradeno.
Kolik peněz jsme sebrali?
Někdy o tom začnu přemýšlet a přísahám, že si nevzpomínám.
Věděli jsi, že tráva způsobuje výpadky paměti?
Přesně si nevzpomínám.
Kolik peněz jste v roce 2006 z Río banky ukradli?
Na to vám okamžitě odpovím.
Chápu, že to lidi fascinuje, žurnalisty. Kde ty prachy jsou?
Jsou na účtu na Kajmanských ostrovech.
Zapište si to, číslo účtu 24…
Ne, to je neuvěřitelné.
Myslím, že lidé…
Co se děje v jejich podvědomí? Víte, proč chtějí znát tu částku?
Protože si říkají: „Uděláme totéž.“
Říkají si: „Za kolik bych to udělal?
Za kolik peněz bych šel sedět?“
Ale kde ty prachy jsou?
To je báječné!
Báječné.
VĚNOVÁNO PAMÁTCE MÉ BABIČKY…
Překlad titulků: Petr Putna