Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIX-DOKUMENTTI
Moraali -
on käytöstä, jota yhteiskunta säätelee.
Etiikka on käytöstä, jota omatunto säätelee.
Jokainen, asuinpaikastaan riippuen,
vetää linjan ja päättää, mikä on oikein ja mikä väärin.
Hulluksi homma käy silloin,
kun vedetty linja lähestyy.
Siksikö päätit ryöstää pankin?
Miksi teit sen?
Miksi ryöstin pankin?
Se on kysymys, jonka olen monesti esittänyt itselleni.
Kaikkien järkevin vastaus taitaa olla -
kuolema ja sen ylimaallisuus.
Jossain vaiheessa ihmisten historiaa tajuttiin, että elämä on rajallinen.
Yhtäkkiä siirtyy tuonpuoleiseen eikä mitään jää jälkeen.
Siksi uskonkin, että kuoleman ylimaallisuus ilmenee kahdella tavalla:
lasten tai taiteen muodossa.
Kuoleman rajat ylittyvät -
kirjoissa, maalauksissa, pyramidissa -
tai taiteellisessa varkaudessa.
Uskon, että kuoleman ylimaallisuus -
ja elämän rajallisuuden ymmärtäminen olivat syitä, miksi ryhdyin siihen.
Ja nyt uutiset.
Neljä raskaasti aseistautunutta rikollista tulivat pankkiin aikeinaan ryöstää se.
Tilanne San Isidrossa on kireä. Heillä on panttivankeja.
Halcón-erikoisryhmä eristi alueen. Raportoimme suorana.
Eikö kuuluisa Halcón-ryhmä tiedä, että tallelokerot ovat maan alla?
Antakaa, kun jatkan.
Kaikki panttivangit on vapautettu, eikä rikollisia ole pidätetty.
He ryöstivät 143 tallelokeroa.
95 miljoonaa dollaria.
He voivat olla fiksuja, mutta saamme heidät kiinni.
Pian heillä on hieno tarina sellikavereille kerrottavaksi.
Argentiinan rikoshistorian vaikuttavin ryöstö.
Jotkut kutsuvat sitä vuosisadan ryöstöksi.
Eräs poliisi kertoi, että he haihtuivat kuin savuna ilmaan.
No niin, Fer. -Mitä nyt taas? Mitä pitää sanoa?
FERNANDO ARAUJO TAITEILIJA
2003… Niin, se oli 2003. Olin maailman onnellisin mies.
Tutkimuksissa olisi selvinnyt, että olin kaikkein onnellisin.
Olin löytänyt -
kutsumukseni.
Halusin tehdä taidetta.
Sitä varten tarvitsin vain 50 neliömetrin ateljeen.
Paikan, jossa voisin päästää tunteeni valloilleen.
Siihen aikaan -
harrastin kuvataidetta,
kamppailulajeja -
ja kannabiksen kasvatusta.
Kirjoitin kirjaa kannabiksen hyödyistä ja sen sisäviljelystä.
Olin vuoden vapaalla, kokeilin kaikkea ja sekoilin.
Joskus en tiennyt, oliko päivä vai yö.
Maalasin ja kirjoitin kirjaani.
Hallintaa.
Olin löytänyt kutsumukseni, ja nautin siitä.
En osannut arvata,
että kasvatettuani kannabista sisällä -
kokisin tärkeän oivalluksen.
Ja…
Päätin ryöstää pankin.
En vielä tiennyt miten.
Mutta yhdestä asiasta olin varma.
Siinä pitäisi olla jotain taiteellista.
Ajatus alkoi vallata minua siihen pisteeseen,
että päätin unohtaa maalaamisen.
Siitä alkaen mietin kellon ympäri, miten voisin ryöstää pankin.
Nimeni on Luis Mario Vitette Sellanes.
Olen Uruguaysta ja 65-vuotias.
Synnyin perheeseen, jolla oli hyvä moraali -
ja hyvä taloudellinen tilanne.
Pidän itseäni murtovarkaana.
Mikä on murtovaras?
Murtovaras tietää vähän jalokivistä, lukoista ja taiteesta.
Vähäsen kaikesta.
Ensimmäinen rikokseni ei liittynyt mitenkään ryöstöihin,
mutta pääsin tutustumaan oikeaan vankilaan.
Se, joka joutuu vankilaan, ei ole pois päästessään sama ihminen.
Siellä oppii kaikenlaisista rikoksista ja tulee rikolliseksi.
Rufi! Rufián!
Charlotte!
Eräänä päivänä lähdin lyhyelle matkalle ja sanoin, etten palaa enää.
Matkustin Argentiinaan.
Mitä ulkomaille lähtevä karkuri tekee?
Tutustuu rikollisiin.
LUIS MARIO VITETTE NÄYTTELIJÄ
Ehkä me kaikki mietimme joskus pankin ryöstämistä.
Katsommehan elokuvia. Ajatus alkoi saada jalansijaa.
Halusin jakaa sen jonkun kanssa.
Kerroin psykologilleni.
Heti kättelyssä sanoin Jorgelle, että aion ryöstää pankin.
"Miksi pankin?"
Jos en ryöstäisi pankkia, kohde voisi olla myös kasino.
En ole kapitalismia vastaan.
Se on hieno järjestelmä, joka toimii.
Halusin vain päästä osingoille.
En aikonut perustaa pankkia.
Aioin ryöstää sen, kuten Brecht sanoi.
Silloin hän luuli, että hourailin vain kannabispäissäni.
Hän sanoi: "Selvä. Annetaan aiheen olla."
Aluksi aloin etsiä pankkia.
Asun Acassusossa.
Synnyin ja vartuin siellä.
Libertador- ja Perú-katujen kulmassa oli pankki.
Sen päätin ryöstää.
Pankin nimi oli Río de Acassuso.
Olen on Rubén de la Torre. Minua kutsutaan Betoksi.
Synnyin Constituciónin asuinalueella.
Kävin katolista koulua.
Kävin sitä 12-vuotiaaksi. Olin oikein alttaripoika.
Kirkon jälkeen teimme kolttosia kavereiden kanssa.
He olivat samanlaisia kuin minä.
Alussa kolttoset tuntuivat seikkailulta.
Myöhemmin siitä tuli tapa, joka vaihtui autojen varasteluun.
Jäin kiinni, ja jouduin vankilaan.
Siellä kohtasin kamalia ihmisiä.
He olivat varastaneet aseita ja tehneet kommandoiskuja.
Ajauduin samoihin puuhiin.
Varkauksista ja rikoksista tuli pahe.
Se oli kuin tyhjiön täyttämistä. Minulta puuttui jotain.
BETO DE LA TORRE KOVANAAMA
Pankin voi ryöstää, kun se on auki tai kiinni.
OIKEUSMINISTERIÖ FBI
PANKKIRYÖSTÖT
Kun se on auki, sisään mennään aseiden kera.
Kädet pään taakse. Pitäkää ne siellä.
Yritetään päästä holviin. Se on mahdotonta.
Paikalla on työntekijöitä, vartijoita ja hälytysnappi.
Ja sitten hetken kuluttua -
joutuu piiritetyksi eikä saa kolikon kolikkoa.
Aseet eivät olleet sitä tyyliä, jota hain.
Jotain taiteellista, ilman väkivaltaa.
Valitsin siis toisen vaihtoehdon: suljetun pankin.
Kun pankki on kiinni, sisään mennään tekemällä aukko.
Sitä ajatusta aloin kehitellä.
Kun mieleen tulee sellaista, ei voi vain pyytää kavereita mukaan.
On löydettävä oikeat ihmiset.
Mottoni on "äly ennen ruutia".
Sebastián García Bolster.
Olen Sebastián García Bolster.
En tiedä miksi, mutta minua kutsutaan insinööriksi.
SEBASTIÁN GARCÍA BOLSTER INSINÖÖRI
Olen elänyt koko elämäni Martínezissa, tyypillisessä keskiluokkaisessa perheessä.
Kun näen laitteen,
mietin, miten sillä voi saada parempia tuloksia,
enemmän energiaa tai enemmän tehoa.
Ammattikoulussa opiskelin elektroniikka-asentajaksi.
Sitten aloitin insinööriopinnot mutta lopetin.
Perustin moottoripyöräpajan.
Pikkuhiljaa siirryin moottoripyörien korjaamisesta -
vesiskootterien korjaamiseen.
Fernando kävi kanssani samaa koulua San Isidrossa.
Hän oli vuotta minua vanhempi.
Meistä tuli ystäviä. Lomailimme yhdessä.
Fernando ehdotti sitä.
Minä en ollut koskaan varastanut.
Mutta pankkiryöstön hyväksyin.
Palauttakaa säästömme! Olen aina tehnyt töitä!
Perheeni on aina kärsinyt pankkien takia.
Varkaus on väärin. Mutta varastaminen pankilta,
joka on tehnyt pahaa muille, ei ole niin väärin.
Hän kertoi asiasta, enkä tyrmännyt ajatusta.
Sanoin, että teknisen ja mekaanisen puolen suhteen hän voisi luottaa minuun.
En ota riskejä.
Jos kaikki ei ole täydellistä,
en ryhdy siihen.
Aioin vuokrata asunnon lähistöltä,
kaivaa tunnelin ja mennä sitä kautta pankin kellariin.
Holvi oli kellarikerroksessa.
Se ei ollut ihan yksinkertaista. Mitä jos tunneli romahtaisi?
Koska ollaanpa rehellisiä.
En ollut kaivanut mitään, paitsi istuttaessani kannabista.
Tajusin myös, että kun pääsee sisään, siellä on liikesensoreita.
Kuukausien ajan mietin niiden toimintaa.
Suunnittelin puvut, joita sensorit eivät huomaisi.
Se toimi.
Niin syntyi toukkapuku.
Liikesensoreiden ohi pääseminen ei ollut tärkeintä.
Tärkeintä oli itse holvi.
Kaikki yksityiskohdat, jotka minun piti selvittää, olivat monimutkaisia.
Minulle tuli romahdus.
Yhdessä vaiheessa ajattelin, ettei se onnistu.
Ei se onnistu.
Olin pyörällä päästäni.
Olin käyttänyt paljon aikaa ja aivokapasiteettia -
ja ostanut tarvikkeita.
Silti siitä ei tullut mitään.
En keksinyt ratkaisua.
Toivo heräsi jälleen.
Syntyi uusi idea.
Kolmelta aamuyöllä lähdin etsimään nettikahvilaa -
nähdäkseni, oliko kukaan keksinyt samaa aiemmin.
Idea oli uskalias.
Korkealentoinen suoritus.
Pohjimmiltaan se oli yksinkertainen.
Siinä yhdistyi kaksi metodia:
auki oleva ja suljettu pankki.
Menisimme sisään,
esittäisimme tekevämme perinteisen ryöstön,
ja odottaisimme poliisin saartavan meidät.
Tunnelia ei käytettäisi pankkiin menoon vaan sieltä lähtemiseen.
Kukaan ei koskaan ollut tehnyt mitään sellaista.
Kun tekee jotain uutta ja mullistavaa,
onnistuminen on hyvin todennäköistä.
Sellaista ei osata odottaa.
Olin tyytyväinen huomatessani, että taide ja 50 neliötä olivat tuottaneet tulosta.
Ryöstö oli osa installaatiota.
Fernando kertoi, mitä oli ajatellut tehdä.
Jokaista ongelmaa oli tarkasteltava erilaisista näkökulmista.
Meidän kaikkien näkökulmista.
Kuin tekisimme elokuvaa.
Piti miettiä, mitä tarvitsisimme jatkossa. Meidän piti tehdä tiettyjä asioita.
Ensimmäisenä mietin,
millainen maaperä Acassuson pohjoisosissa on.
Aloitin tutkimukset.
Muistin, että Olivosiin tehtiin viemäritunnelia.
Menin juttelemaan ja esittäydyin arkkitehtiopiskelijaksi.
Kysyin, eikö tunneli voisi romahtaa.
Minulle vastattiin, että mitä syvempi tunneli, sitä kestävämpi se on.
Selvä.
Lähtiessäni huomasin työn jäljiltä pari viemärinkantta.
Sitten menin Perú-kadulle.
Näin tämän kokoisen viemärinkannen.
Näin toisenkin.
En voinut uskoa sitä.
Kannet olivat samanlaisia kuin Olivosin työmaalla.
Niitä oli kymmenen metrin välein.
Niitä oli pitkin Perú-katua, joka ympäröi pankkia.
Ne kertoivat minulle, että alhaalla oli viemäritunneli.
Löysin viemärin pään.
Se oli 10 korttelin päässä pankista.
Kävelin noin sata metriä.
Löysin pyöreän viemärin, jonka halkaisija oli kuusi metriä -
ja joka mutkitteli kaupungin halki.
Se oli uskomaton näky.
Siitä alkoi uusi vaihe.
Kutsun sitä Donatello-projektiksi.
Nimi ei tule renessanssitaiteilijalta, vaan mutanttininjakilpikonnalta.
Ne elivät viemäreissä, harrastivat taistelulajeja -
ja olivat vihreitä kuin ruoho.
DONATELLO-PROJEKTI
Jos kävelee 20 minuuttia pimeässä tunnelissa -
ja pysähtyy, niin missä kohdassa on?
Mistä sen tietää? Pitää mitata.
Yksi, kaksi,
kolme, neljä…
Yksitoista, kaksitoista…
24, 25…
En muuten arvannut,
että joutuisin laskemaan kotangentteja, ennen kuin päätin ryöstää pankin.
Oli kuin kaikki opiskelemani asiat yhtäkkiä nivoutuisivat yhteen.
Kotangentti oli tarvittavat 69 astetta -
ja etäisyys hypotenuusasta, 15 metriä.
69 ASTETTA
TUNNELI 15 METRIÄ
YLEMPI KAMMIO
Fernando ja minä hoidimme ensimmäisen vaiheen.
Aloimme kaivaa ensimmäistä kammiota hakkujen ja lamppujen avulla.
Tämän kokoisen reiän kaivaminen vei tunnin.
Mahdotonta.
Minun piti hankkia 220 voltin generaattori ja käyttää paineilmaporaa.
ALEMPI KAMMIO 2 METRIÄ
Myöhemmin tajusimme,
että rahat olivat loppumassa emmekä ehtisi kaivaa itseksemme.
Tarvitsemme apua sekä rahapuoleen että manuaaliseen työhön.
Toinen osallistuja oli Tohtori.
Kenenkään ei kannata leikkiä sankaria.
TOHTORI
Eräs tuttuni oli ollut sekaantunut rikollisuuteen.
90-luvun isoihin jengeihin.
Väkivaltaisiin tyyppeihin, joilla oli aseet.
Yhtäkkiä tulivoimaa oli enemmän kuin lähimmällä poliisiasemalla.
Tapasin Tohtorin. Hän vaikutti mietteliäältä tyypiltä.
Hän oli lakimies.
Saatoin olla rauhallisin mielin.
Tarvitsimme silti lisää ihmisiä. Mainitsin siitä.
Siten Tohtori esitteli minut Beto de la Torrelle.
Olin aina ollut yhteydessä Tohtoriin.
Tapasimme huoltoasemalla.
Hän halusi esitellä minut ystävälleen.
Sitten hän esitteli minut Fernandolle.
Hän vaikutti -
jämerältä ja vahvalta tyypiltä.
Hän oli tottunut väkivaltaan ja ruudinsavuun.
Sanoin, ettei minulla ollut paljon rahaa.
Hän sanoi, että myisi autonsa. Siitä saisimme rahaa materiaaleihin.
Asiat eivät kuitenkaan edenneet samaa vauhtia kuin jännitykseni kasvoi.
Minä olin mukana täysillä koko ajan. Muut taas…
Tohtorilla oli oikeudenkäyntejä.
Sebastiánilla oli naisongelmia.
Betolla oli kihti. Jalat olivat turvoksissa, ja kävely oli vaikeaa.
Tarvitsin vielä jonkun, jolla olisi aikaa silloin kuin minullakin.
Argentiinassa oli helppoa varastaa.
Vietin aikaa kaikenlaisten ihmisten kanssa.
Päädyin hämähäkkimiesjengiin.
Kiipesimme talojen 18. tai 20. kerrokseen asti.
Tutkimme, missä arvoesineitä pidettiin.
Kun minuun otettiin yhteyttä,
sovimme, että murtaisin tallelokeroita ja jakaisimme miljoonat keskenämme.
Kävelin Libertad-katua hienoissa vaatteissa kuten aina.
Joku kääntyi puoleeni: "Marito, mitä kuuluu?"
"Hei, tohtori."
Ensimmäisenä hän kysyi, oliko minulla rahaa.
Vastasin, että tietysti. Hän halusi jutella.
Hänellä oli minulle tärkeä keikka. Kaikkien aikojen keikka.
Hän halusi kertoa lisää, mutta keskeytin.
"Jos sinä olet mukana, minäkin olen."
Muistan, että sinä päivänä paikalla olivat Sebastián ja Beto.
Tohtori toi Mariton.
Tapasin sen pätkän, 160-senttisen.
Hän työnsi rintaansa esiin.
"Terve, kamu. Miten menee?"
Hän marssi ateljeeseen katsomaan maalauksia.
Olin kuvitellut ateljeen telineineen ja öljymaaleineen.
Se olikin pelkkä läävä.
Minut esiteltiin idean isälle.
Eräälle Araujolle.
Hän vei minut sivuun ja sanoi kasvattavansa ruohoa.
Hän nosti verhoa. Siellä oli lamppuja ja valtavasti marihuanakasveja.
Teatraalinen hahmo.
Sellainen käärmeenlumoojatyylinen.
En ajatellut sen kummempia.
Beto eli de la Torre tervehti minua ystävällisesti.
Menin vähän kananlihalle siitä Sebastián-nimisestä.
Hän oli siis García Bolster.
Hänessä oli jotain, joka sai varomaan.
Eräänä päivänä se Araujo pyysi tulemaan ja laittamaan mukavat vaatteet.
Voisimme kuulemma likaantua.
Mietin, minne menisimme ja ehtisinkö.
Mutta uteliaisuus -
kissan tappoi.
Ensimmäinen kerta oli tosi pelottava.
Kuvittele käveleväsi täällä. Täynnä ulosteita, tölkkejä ja putkia.
Putket yhdistävät talojen viemärit tänne laittomasti.
Kilometrin päässä -
tulimme paikkaan, jonne olimme tehneet ensimmäisen kammion.
Pyysin häntä etsimään sen.
Hän alkoi tutkia metalliluukkuja.
Siellä oli pyöreä tunneli, jonka ympärysmitta oli valtava,
ja metalliluukkuja.
"Mitä näet?" "En mitään. Haluan pois täältä."
Avasin luukun. Sen takana oli kammio.
Näytin Baywatch-pelastuspoijuja.
"Baywatch?" hän vastasi. "Missä tytöt ovat?"
Ei, vaan niitä pelastuspoijuja tarvitaan, jos alkaa yhtäkkiä sataa.
Silloin vedenpinta nousee.
Silloin selviämme vain -
tarttumalla pelastuspoijuihin, surffaamalla virran mukana -
ja rukoilemalla apua siltä, keneen uskomme.
"En ymmärrä." -"Suoraan sanoen en minäkään."
Ei huvittanut tutkia sen tarkemmin, koska homma ei sopinut minulle.
Hän laittoi ruuvit takaisin, ja palasimme takaisin.
Pääsimme tunnelin suulle.
Olin ihan moskan peitossa.
Yritin huuhtoa viemärin vedellä, mutta se vain pahensi asiaa.
Vaatteet olivat ihan pilalla.
Nousimme autoon.
Ajoimme loputonta mäkeä ylös.
Hän käski kääntyä.
"Näitkö, missä olimme siellä alhaalla?"
"Näinhän minä."
Jos kaivaisimme tunnelin, tulisimme suoraan pankin holviin.
Silloin kiinnostuin.
Sain kaipaamani auttavan käden.
Hän oli saatavilla vuorokauden ympäri.
Aloitimme Marion kanssa kuukausien työn.
Ravasimme portaissa, porasimme -
ja joimme paljon matejuomaa.
Jätimme autot tunnelin suun viereen.
Sidoimme köydet niihin ja menimme viemäriin.
Pari meni alas, ja muut jäivät vartioimaan.
Rikostekninen labra oli 30 metrin päässä.
Emme tienneet, oliko joku nähnyt ikkunasta meidän menevän alas.
Vastoinkäymisiä tuli materiaalien suhteen.
Tarvitsimme poranteriä, laikkoja, lamppuja ja kaapeleita.
Kaikkea tarvittavaa.
Generaattori piti korjata ja työkaluja ostaa.
Paljonko? -500.
Akun kera?
Ja sitten kenkiä, kypäriä ja pelastusliivit kaikille.
Elin elämääni, ja öisin…
Minulta kysytään, olenko varas. Ei, pidin sitä työnä.
Oli tavallista lähteä iltaisin ja palata vasta seuraavana päivänä.
Ex-vaimoni Alicia pelkäsi, että Mario haki minua juhlimaan.
Oikeasti kaivoimme tunnelia. Kävimme me joskus ulkonakin.
Teimme sitä noin vuoden verran. Suunnilleen.
Rahaa ja itseluottamusta puuttui yhä.
Olimme tiimi. Jos tuli ongelma, ratkaisimme sen yhdessä.
Tiesin, että 15 metrin päästä olisimme pankissa.
Olimme lähellä.
Yhtäkkiä…
Osuin johonkin erilaiseen.
Tiheys oli eri.
Olin osunut johonkin kovaan. Se oli jännittävää.
Mutta oliko se pankin seinä?
Olinko laskenut oikein? Olinko mitannut pyörän renkailla oikein?
Entä jos se olikin naapurin kellari?
Entä jos ryöstöpäivänä löydänkin naapurin paskalla alakertansa vessassa?
Jotta tietäisimme tarkemmin, rakensin 2 metrin poranterän.
Tunnelin päässä porasimme ylös jalkakäytävään asti.
Hän oli kuin MacGyver.
Tyyppi ratkaisi ongelman 50 peson tarjoushintaan.
Yleensä se on satasen homma.
Normaalisti voisi käyttää koko viikonlopun lokeroiden avaamiseen.
Meidän piti saada lokerot auki mahdollisimman nopeasti.
Fernando puhui laitteesta, jota peltisepät käyttävät.
Ymmärsin. Jotain hydraulista. Katsoin, mitä voisin tehdä.
Etsimme malliksi pienikokoisen standardilaitteen.
Sen kapasiteetin perusteella suunnittelin
sylinterin ja männän, joka työnsi laitetta.
Sitten rakensimme laitteen.
Siinä oli teleskooppivarsi. Etäisyyttä voi säädellä.
Laitteen myötä olimme turvallisin mielin.
Tiesimme, että lokeron saisi auki seitsemässä sekunnissa.
Eikä kukaan kuulisi.
Ja niin syntyi "voimakanuuna".
Kuvittelimme, miltä tuntuisi laskeutua tunneliin ryöstösaaliin kanssa.
Mitä sitten tekisimme?
Alussa ajatuksena oli lähteä joelle päin.
Mutta poliisi ajattelisi samoin.
Kun pakomme selviäisi, he menisivät joelle.
Siksi sanoin, että meidän pitäisi mennä eri suuntaan.
Toisessa suunnassa olisi sata poistumispaikkaa.
Sitten löysimme parhaan paikan.
Se oli 14 korttelia pankista. Saisimme auton parkkiin sinne.
Tekisimme sen pohjaan reiän ja nousisimme kyytiin kenenkään näkemättä.
Tunnelissa oli vaikea kävellä,
koska kantamuksemme olivat painavat.
Ajattelimme nostaa vedenpintaa voidaksemme liikkua veneellä.
Teimme siis padon.
Paljon rautaa, köyttä, puuta -
ja polyuretaania, jotta siitä tulisi vedenkestävä.
ETUPUOLI 6 METRIÄ
Tulimme pois tunnelista. Silloin iski kova myrsky.
Kymmenisen päivää myrskyn jälkeen menimme katsomaan patoa.
Se oli poissa. Myrsky oli vienyt sen mennessään.
Sanoin, että unohdetaan se ja kävellään.
Pärjäisimme kyllä.
Minulle riitti. Mutta sitten päätin, että tehdään se pato.
Kun poliisille selviäisi, että meillä oli pato ja veneet,
siitä tulisi kamalaa.
Holviin pääsemisen ja tunnelin kaivamisen opiskelu -
oli vaihtunut -
Halcón-ryhmän psykologian opiskelemiseksi.
Löysin ohjekirjan, joka oli oikea panttivankien ottamisen raamattu.
Kuuntelin myös poliisiradiota.
Pikkuhiljaa aloin ymmärtää,
mitä tapahtuisi ja mitä tehtäisiin,
kun pankista sanottaisiin, että ryöstö oli käynnissä.
Kun vihollisen tuntee,
sota on jo melkein voitettu.
Tarvitsimme tietynlaisen auton, jotta pohjaan voisi tehdä reiän.
Se taisi maksaa 5000 taalaa.
Beto de la Torre vei sen taloonsa Wildeen.
Siellä muokkasimme autoa.
Leikkasimme osan pois, jotta pohjasta pääsisi läpi.
Meidän piti tehdä töitä, mutta hänen vaimonsa oli siellä.
Kysyin, mitä hän siellä tekee.
Katsoimme toisiamme. Mitä se nainen siellä teki?
"Ei tässä mitään."
Ja sillä selvä.
Silloin tutustuin Alicia Di Tullioon.
ALICIA DI TULLIO VAIMO
Hän ei tiennyt nimeäni,
koska en missään vaiheessa esitellyt itseäni.
Mutta olin siellä.
Tarvitsimme kuskin.
Hän oli maanmies, Zalloechevarría. Oikeudenpalvelija.
Sitten otimme mukaan Pennun.
"Olet mukana ryöstössä.
Sinun pitää osoittaa aseella ja tehdä, mitä käsketään."
Kuvitella.
Käytin 500 päivää keikan ajattelemiseen.
En tehnyt mitään muuta.
Jo ensimmäisenä päivänä tiesin, miten saisin rahat ulos.
Silti toisena päivänä arvioin tilanteen uudelleen.
Samoin kolmantena päivänä.
Kuinka monta kertaa arvioimme kaiken uudelleen?
Keksin suunnitelman syyskuussa 2004.
Tiedätkö, mitä ajattelin?
Että voisimme tehdä ryöstön alkuvuodesta 2005.
Väärin.
En arvannut, että se olisi niin vaikeaa ja veisi yli vuoden.2
RÄÄTÄLI
Housut.
Olin täysillä mukana, satoi tai paistoi.
Ainoa riski oli, että pankkivankitilanteessa -
joku älypää keksisi,
että viemäreiden kautta pääsee pakoon.
Homma olisi päättynyt siihen.
En keskittynyt hyvin siihen aikaan.
Olin silti päättäväinen.
Kun kaikki oli selvää,
se oli kuin romaanin kirjoittamista.
Ryöstö oli päähenkilö.
Ryöstöpäivä on perjantai 13. tammikuuta.
Onko joku taikauskoinen?
Hyvä.
13. TAMMIKUUTA 2006 H-HETKI
Heräsin aamuseitsemältä.
Pukeuduin huolellisesti. Laitoin kengät, paidan ja kravatin valmiiksi.
Menin hakemaan Pentua.
Suuntasimme h-hetken alueelle.
Muistan istuneeni ison pöydän ääressä yöllä.
Minulla oli mukana kaikki tarvittava.
Sormenjäljet oli pyyhitty kaikesta.
Kerrataanpa vielä asemat.
Ensimmäiseksi kello 9 -
Sebastián menee viemäriputkeen.
Lähdin kävelemään. Pääsin padolle.
Padon kohdalla otin moottoriveneen.
Varmistin, että kaikki oli kunnossa.
Kiipesin käytävään, joka johti pankkiin.
Odotin, kunnes he antoivat merkin.
Tohtori -
ja Beto.
Te kävelette sisään.
Alicia tuli kanssani paikalle.
Hän jätti minut pankin kulmalle.
Sitten hän lähti ja jätti auton, sinne mihin piti.
Minun autoni.
Sitten Maanmies menee -
ja käy asemiin -
pakoviemärin päälle Sargentos- ja Libertad-katujen kulmaan.
Pysäköin auton.
Kävelimme Pennun kanssa parisen korttelia.
Löysimme Ford Escortin, joka jo odotti meitä.
Seisoimme juttelemassa. Meillä oli hienot vaatteet.
Minulla oli kolmiosainen pukuni.
Näimme auton, jonka luona Marito ja toinen kumppani olivat.
"Hei, mitä kuuluu?"
Minä tulen paikalle tällä autolla.
Hylkään auton. Sen takapenkillä on piikkimattoja.
Siten erikoisryhmä luulee, että se oli pakoautomme.
Menimme töihin 13. tammikuuta. Varmistin, että kaikki oli hyvin.
Tarkistin hälytykset ja valvontakamerat.
Tuolta olin yhteydessä paikallispoliisiin.
WALTER SERRANO VARTIJA
Aika tuntui kuluvan todella nopeasti. Minua väsytti.
Taisin olla puoliunessa.
Kävelimme rauhallisesti. Laitoin liimatippoja sormiin.
Liima sormenpäissä auttoi meitä -
häivyttämään sormenjäljet.
Sitten menimme pankin parkkihalliin.
Nousimme autosta rauhallisesti.
Kun käännyimme ovea kohti,
kellariholvissa ollut vartija sanoi,
että keskipäivällä työntekijät lähtevät lounaalle ja ovi on kiinni.
Pistimme Pennun kanssa vauhtia.
Nousimme ylös ramppia.
Menimme suoraan pääovelle.
Tohtori ja Beto olivat juuri tulossa pankkiin.
Huomasin jonkun, jolla oli yllään labratakki.
Zoomasin häneen etupuolen kameralla.
Juuri kun se henkilö lähti liikkeelle,
ase vyötäröllä tuli näkyviin.
Menin sisään ja näytin asetta.
Liikkumatta.
Jonossa oli ihmisiä…
Liikkumatta.
…joten taltutin vartijan.
"Tämä on ryöstö. Kaikki maahan."
Maahan. Tämä on ryöstö. Kaikki maahan.
"Katsokaa lattiaan, ja kaikki menee hyvin."
"Kaikki on hyvin, kunhan tottelette."
ESTELA MARIS ASIAKAS
Näin jonkun, jolla oli lohenpunainen paita.
Näin, että hänellä oli ase.
Painoin hälytysnappia. Se kertoo, että käynnissä on ryöstö.
Toinen kerros.
Marito ja Pentu hoitavat sen.
Varovasti!
Kun on töissä pankissa, sellaisia tilanteita varten koulutetaan.
Kurssilla sanotaan, että ryöstöt ovat nopeita.
Ne kestävät vain pari minuuttia. Se käy äkkiä.
Muistin sen. Makasin lattialla, ja aloin laskea.
LEANDRO PANKKIVIRKAILIJA
Näin jonkun tulevan sisään.
Hänellä oli hattu ja haalarit. Juoksin sinne. Se olikin Fernando.
En tunnistanut häntä niissä vaatteissa.
Pentu ja minä menimme toiseen kerrokseen.
Sama homma. "Kaikki maahan. Tämä on ryöstö."
Pari askelta ja hyppäsin lasin yli.
Sitten olin tiskin takana.
"Rahat! Vauhtia!"
Hankin poliisiradion.
Alan kuunnella sitä, kun poliisit tulevat paikalle.
Sitten suoritamme suunnitelman ensimmäisen vaiheen: kukkuun.
Otan panttivangin,
odotan ensimmäistä partioautoa -
ja esitän, että haluan paeta pankista hänen kanssaan.
Odotan, että minua aletaan käskyttää, ja palaan pankkiin.
Tämän ansiosta poliisille ei tule mieleen, että aiomme paeta tunnelin kautta.
Näytimme, että haluamme ovesta.
Kukkuun jälkeen tukimme uloskäynnin.
Siitä alkaa vaihe kaksi.
Silloin kuulin poliisiautojen sireenit.
Mielessä alkoi pyöriä kysymyksiä.
Ryöstö ei ollutkaan hetkessä ohi. Miten se päättyisi?
Tässä Ultimo momento.
San Isidrossa on käynnissä pankkiryöstö.
Sen jälkeen seuraa kolmas vaihe.
Hoitelemme kellarikerroksessa olevan vartijan.
Hän kommunikoi ulkopuolen kanssa.
Hän ei näe tai kuule mitään holvista.
Otimme päällikön mukaan ja menimme kellariin.
Se vei vain sekunteja.
Kuulostaa paljolta työltä, mutta se kävi hetkessä.
Ala tulla. Ulos sieltä.
Kuulimme, että he käskivät vartijan ulos.
Hän tarttui minuun ja käski antautumaan.
"Enkä antaudu."
Hän ei millään halunnut avata ovea.
Jos vartija ei suostu,
peitämme ikkunat.
Joku meistä häiritsee häntä hakkaamalla ikkunoita.
Ala tulla sieltä.
Se labratakkinen alkoi ärsyyntyä.
Hän tarttui päällikköä hiuksista -
ja työnsi hänet bunkkerin ikkunaa vasten.
Sanoin: "Kuulepas nyt.
Pääsin juuri vankilasta, enkä palaa sinne. Älä vaikeuta asioita."
Lupasin varkaan kunniasanalla, että vapauttaisin hänet heti.
Hän sanoi: "Kunniasanalla. En tapa sinua."
Päällikkö kielsi tottelemasta. Muuten hänet tapettaisiin.
Se oli aika rajua.
Ja… Niin.
Vartija oli töissä joka päivä. Hän oli työkaverini.
Entä jos hänet ammuttaisiin?
Ala tulla sieltä. Vauhtia.
Päällikkö pyysi itkien ja ihan hermona,
että antautuisin. Hän ei ollut ehtinyt olla lapsenlapsensa kanssa.
He olivat työkavereideni kimpussa.
He uhkasivat tappaa yhden meistä.
Se pistää vihaksi. Olo oli todella avuton.
Ulos sieltä. Käske hänen tulla ulos.
Sanoin harmaapukuiselle, että tulisin ulos.
"Olkaa rauhassa. Älkää satuttako ketään."
Pyysin vain, ettei panttivankeja satutettaisi.
Hän avasi oven.
Hän laski pöydälle aseen ja puhelimen, kommunikointivälineensä.
Tullessani nostin kädet ylös.
Hän ei tutkinut minua kuin amatööri.
Hän tiesi tarkkaan, mitä teki.
Tartuin häntä käsistä ja vein hänet ovelle.
Pidin hänen ysimillistään hänen selkäänsä vasten.
Otin lippaan ja luodit ulos,
ettei aseella voisi ampua.
"Ulos." Hän oli ihmeissään. Avasimme hänelle oven.
Hän lähti. Päästimme vartijan menemään.
Aloin epäillä. Keitä he olivat? Mitä aseita heillä oli?
Kenelle soitit?
Vartija Serrano ei voinut uskoa,
että hänet päästettiin ulos.
Kävellessäni kadulla näin pankin.
Katsoin toiseen kerrokseen. Harmaapukuinen seisoi näin Nextel kädessä.
Sanoin Gustavolle, että puhelin oli minun.
Hän kysyi, mistä tiesin. Siinä oli logo. Tyttäreni oli liimannut sen.
Käskin soittaa siihen.
Aluksi kahden piti vastata neuvotteluista, Tohtorin ja minun.
Mutta koska minä osaan olla teatraalinen, hallitsen sanani -
ja olen opiskellut teatterialaa,
Tohtori sanoi, että Mariton on parempi neuvotella.
Niin teimme.
Tekoviikset, kipa, silmälasit ja kommandopipo.
Neuvottelijan roolini takia -
minua alettiin sanomalehdissä kutsua -
harmaapukuiseksi mieheksi.
Haloo.
Kyllä, rouva.
Ei, en ole Walter Serrano.
Vapautin jo miehenne. Ei hätää.
Kyllä, olen yksi ryöstäjistä. Olkaa rauhassa.
Olkaa hyvä ja rauhoittukaa.
Pyydän heitä soittamaan.
Rauhoittukaa nyt.
Vapauttakaa linja.
Iskin heti puhelimen vasten lasia,
jotta poliisit tajuaisivat soittaa minulle.
Sanoin näin:
"Walter Serranon vaimo soitti.
Käskekää hänen soittaa vaimolle. Hän on epätoivoinen."
Takaisin suoraan lähetykseen. Pankkiryöstössä on otettu panttivankeja.
Libertador-katu on eristetty kolmen korttelin matkalta.
Ei saa tulla. Taaemmas.
Lehdistöäkään ei päästetä paikalle.
Olemme lähes puolentoista korttelin päässä toiminnan keskipisteestä.
Seuraava askel on tukkia parkkihallin ovi.
Jos poliisi pääsee parkkihalliin, olemme mennyttä.
Miksi? Koska emme voi hakea voimakanuunaa autosta.
Noin puoli yhden jälkeen -
aloin kuulla piippausta.
He käskivät iskeä.
Iskin seinää. Kuulin, kun he alkoivat liikutella jotain toisella puolella.
Tein aukon huonekalujen taakse.
Siten poliisi ei tietäisi, mistä olimme menneet.
On tärkeä hetki, kun näemme hänen naamansa tunnelissa.
Se on pakoreittimme.
Kävin asemiin työstääkseni helpoimpia tallelokeroita.
Tarkoitan lokeroita, joissa iskukohdan ja lokeron etäisyys oli pienin.
Olimme laskeneet, että saisimme auki 400 lokeroa kahdessa tunnissa.
Emme tiedä, mitä kidnappaajat haluavat,
jotta he vapauttavat panttivangit ja antautuvat.
Paikka on täynnä partioautoja ja poliiseja.
Ratkaisua ei silti ole näkyvissä.
Katsoimme telkkaria ilman ääntä, jollainen pankissa oli.
Media raportoi jo asiasta.
Katsoin ulos ikkunasta -
ja näin, kun minua osoitettiin radioantennilla.
Mies käänsi katseensa sivuun näin.
Hän katsoi minua, radiota ja taas sivuun.
Mietin, mitä oli tekeillä.
Vanhana kettuna tajusin jotain tapahtuvan.
Hän sanoi, että neuvottelija oli tulossa.
"Kuka?" "Tuo partasuu."
Olen Miguel Ángel Sileo.
Olin majuri Buenos Airesin poliisin Halcón-erikoisjoukoissa.
Olin neuvottelija ja taktisen tiimin jäsen.
MIGUEL SILEO NEUVOTTELIJA
Pysäköimme autot kuten tavallisesti.
Saimme tilanneraportin.
Sain puhelinnumeron pankissa olevaan laitteeseen.
Menin erään auton taakse työkaverini kanssa. Hän suojasi minua.
Sitten otin yhteyttä.
Ryöstäjä alkoi selittää.
Että ryöstö oli mennyt pieleen ja he olivat jääneet loukkuun.
He eivät halunneet satuttaa ketään mutteivät vankilaankaan.
Kuules, kaveri.
Olin juuri 15 vuotta Sierra Chican vankilassa.
Tehdään tästä helppoa ja yksinkertaista.
Neuvottelija, joka oli ensiluokkainen poliisi,
tiesi, että olin ensiluokkainen varas, koska olin ollut Sierra Chicassa.
Sanojen lisäksi kiinnitän myös huomiota -
sanattomiin merkkeihin ja eleisiin.
Henkilö istui ja oli ristinyt jalkansa.
Asento ei vastannut käynnissä olevaa tilannetta.
Yleensä panttivankitilanteet ovat stressaavia. Adrenaliini kuohuu.
On huutoa ja kiroilua.
Kuulehan.
Kuuntele tarkkaan.
Hoitakaa te kriisiryhmä,
ja minä hoidan tilanteen täällä päässä.
Pyysin vapauttamaan jonkun, jota hermostutti.
Muista, että päästin jo vihollisen vapaaksi.
Vapautin vartija Walter Serranon.
Se oli hyvän tahdon ele.
Älä pyydä vapauttamaan muita, onko selvä?
Lopetin puhelun. Katsoimme toisiamme.
Pomoni pyysi minua ostamaan aikaa.
Samaa halusin minäkin. Aikaa.
Aikaa avata tallelokerot.
En jäänyt katsomaan, mitä sisällä oli.
En jäänyt miettimään. Olin jo toisessa rivissä.
Tein huolellista työtä ja mursin lukon toisensa jälkeen.
Kun olin avaamassa tallelokeroita,
pankin puolelta tuli sisään joku ja huusi minulle.
"Mitä luulette tekevänne?"
Katsoin häntä. Minulla oli tietenkin naamio.
Fernando sanoi:
"Te ette enää määrää täällä. Nyt minä annan käskyjä."
Sitten hän lähti. Olin jäänyt kiinni.
Panttivankeja oli paljon.
Heitä oli kuulemma 23.
Älkää tehkö tyhmyyksiä.
Eräs heistä käyttäytyi muita väkivaltaisemmin.
Toinen käski rauhoittua, koska syyttäjä oli tulossa.
"Neuvottelemme antautumisesta. Ole rauhassa."
Yksi mies hermoili. Hänellä oli kamala vessahätä.
Hän valitti.
Hän ei saanut mitään tulemaan, koska häntä tuijotettiin.
"Mene portaisiin, ole hyvä."
Väki alkoi hermostua.
"Mikä nyt on hätänä?"
"Ei tule mitään, kun hermostuttaa."
Ei hätää. Pääset pois.
Tulehan tänne.
Mennään.
Avasimme ovet ja kirjaimellisesti heitimme hänet ulos.
Erikoisryhmä tuli heti ja kävi kiinni.
He eivät tienneet, oliko hän vanki.
Oletteko raskaana?
Saatte lähteä. Tulkaa.
Río-pankissa näkyy liikettä.
Kaksi ihmistä on vapautettu. Mies ja nainen.
Näemme tässä, miten nainen päästettiin vapaaksi.
Ryöstäjät pitävät panttivankeina sekä työntekijöitä että asiakkaita.
Saimme selville, että poliisi neuvottelee ryöstäjien kanssa.
Heidät yritetään saada antautumaan.
KAKSI PANTTIVANKIA VAPAUTETTU
Minulla oli kaksi radiopuhelinta.
Toisella kuuntelin poliisia ja toisella kommunikoin muiden kanssa.
Toinen oli todella halpa vempele.
Sellainen, joita myydään pareittain.
Siinä radiopuhelimessa oli kanavat.
Muistan alkaneeni säätää kanavia -
ja kuunnella Halcón-ryhmää.
Muistan, että käskin Marion kuunnella.
Kuuntelin, kun tarkka-ampujat antoivat tietoa operaation johtajalle -
ja kun johtaja vastasi tarkka-ampujille.
Kuulin kun sanottiin:
"Yksi tähtäimessä ylhäällä, yksi alhaalla."
Se tarkoitti, että kun pomo antaisi luvan,
de la Torre ja minä saisimme luodin otsaan.
De la Torre näki heidät. Hän otti puhelimen minulta.
Jos tarkka-ampujat eivät lähtisi, hän ampuisi jonkun.
En muista sanamuotoja,
koska tilanne oli niin intensiivinen.
Miehet otettiin katolta hänen käskystään.
Sinne jäi kuitenkin kolme Halcón-ryhmän tarkka-ampujaa.
Heitä ei nähty.
Olimme päättäneet, että olisimme pankissa tietyn ajan.
Avaisimme tallelokeroita ja siirtelisimme panttivankeja.
Siinä ajassa olimme avanneet 143 tallelokeroa.
Muiden avaus olisi vaatinut välineiden muokkausta,
mitä emme olleet suunnitelleet.
Päätimme siis lähteä.
Kun kaksi tuntia on kulunut,
käymme asemiin laskeaksemme saaliin niin nopeasti kuin mahdollista.
Sain puhelun Araujolta.
Menoksi. Pizza-vaihe.
Soitin siis vielä kerran.
He aikoivat kuulemma antautua.
Olet oikeassa. Ei tästä tule mitään.
He halusivat syödä jotain,
koska edessä olisi monta päivää poliisiasemalla.
"Tuokaa pizzaa.
Tuokaa limsaa. Syömme vähän, ja antaudumme sitten."
Ne eivät olleet fugazzettoja.
Joku heistä sanoi myöhemmin,
että jos pyydetään viisi fugazzettaa, he tietävät, että heitä on viisi -
ja tulee rynnäkkö. Oikeassa olivat.
Kun sain pyynnön ja aloimme suunnitella vaihtoa,
yhteys katkesi.
Mitä teen sillä välin?
Menen viemään aseet holviin, jonne jätämme ne.
Sitten hoidan valkaisuvaiheen.
Tässä on viisi litraa valkaisuainetta, joka tuhoaa DNA:n. Ja tässä on hiuksia.
Lähdin viimeisenä Araujon kanssa.
Köyden avulla hän veti kaapin takaisin paikalleen.
García Bolster yritti käynnistää veneen. Se ei onnistunut.
Vitette oli ihan hermona.
Hän alkoi ohjeistaa minua veneen käynnistyksessä.
Saalis on mukana, eikä vene käynnisty. Hulluksihan siinä tulee.
Vitette yritti käynnistää moottorin.
Se ei käynnistynyt, joten alettiin soutaa.
Menimme kaikki ensimmäiseen veneeseen, jossa oli moottori,
paitsi Araujo, joka meni puhallettavalle lautalle.
Muistan, kuinka heittäydyin lautalle rahojen päälle.
Hän makasi rahasäkkien päällä näin.
Ohitimme viemärin, joka oli lähellä pankkia.
Näimme varjoja ja kuulimme ääniä.
Yhtäkkiä moottori lähti käyntiin.
Menimme 14 korttelin matkan moottorin käydessä.
Varoitimme ylhäällä olevaa Maanmiestä, että olimme tulossa.
Hän nosti kaivonkannen kangen avulla, koska se oli painava.
Taisin olla viimeinen. Muut olivat jo autossa.
Autoon ei mahtunut yhtään ylimääräistä. Vain me ja säkit.
Saalis kyytiin.
Ja voilà!
Olimme kaikki autossa matkalla jakamaan rahat.
Luulin, että he tukkivat sisäänkäyntejä ja aikoivat pistää hanttiin.
Emme enää kuulleet mitään.
Siellä ei ollut ketään.
Katsoimme toisiamme.
Luulin, että he vaihtaisivat vaatteet ja esittäisivät panttivankeja.
Että he odottivat ylhäällä.
Saavuimme kohteeseen, avasimme portin ja aloimme purkaa säkkejä.
Ja säkkejä…
En halua kiusoitella, mutta säkkejä riitti.
Halusin heti laittaa telkkarin päälle nähdäkseni, missä poliisi oli.
Halcón-ryhmä ei ollut vielä mennyt sisään.
Kaikki säkit olivat mukanamme.
Ja yhtäkkiä he menivät sisään.
Näimme livenä telkkarista,
kuinka erikoisryhmä meni pankkiin nappaamaan meidät.
"Poliisi!"
Ovi aukesi, ja menimme sisään. Luulin, että luvassa olisi taistelu.
PANTTIVANGIT VAPAUTETTU
Kello on 19.12. Näemme liikettä.
Poliiseja ja erikoisryhmän jäseniä menee sisään.
Mailalla ikkunaan, ja hetkessä he ottivat haltuun koko paikan.
Sitten mietitään, kuka on kuka.
Kaikki olivat epäiltyjä.
He tutkivat meidät kaikki. Pidimme käsiä ylhäällä.
Lähtiessämme äiti oli ulkona miehensä kanssa.
Poliisi antoi heidän nähdä meidät, mutta ei muuta.
Löysin mieheni ja poikani.
Se oli tunteikas hetki.
Anabella, pidätettiinkö neljä ryöstäjää?
Mitä oikein tapahtui? Mitä osaatte sanoa?
Kyllä, poliisi taltutti neljä rikollista,
jotka olivat pitäneet pankkia hallussaan.
Tilanne päättyi vasta.
Vain hetkiä sitten, tarkalleen 19.20.
Ihmisiä alettiin tunnistaa pankin työntekijöiksi ja asiakkaiksi.
Jono lyheni, kunnes jäljellä ei ollut ketään.
Muistan, kun laitoimme kaikki rahat sivuun.
Sata tuhatta dollaria, nättiin pinoon.
Sata tuhatta dollaria, taas nätti pino.
Huone alkoi täyttyä.
Yhdessä vaiheessa istuin vuoren päällä,
joka koostui 10 000 dollarin nipuista.
San Isidron panttivankitilanne on päättynyt.
Tämä on suora lähetys 7 tunnin jälkeen.
Kaikki vanttivangit on vapautettu, eikä ryöstäjiä ole pidätetty.
"Kaikki on tässä, loistavaa. Jaetaan rahat."
Joku ehdotti laskinta. Ei mitään laskimia.
Jaoimme saaliin, ja 20 dollaria jäi yli.
Koska meitä oli viisi, eikä ollut vaihtorahaa,
Vitette repi sen.
Huoneita käytiin läpi.
Ihmiset oli päästetty ulos yksi kerrallaan.
Joku huomasi väärässä paikassa olevan kaapin.
Sitten he tajusivat. Aukko löytyi kaapin takaa.
Minne suuntaan? -Vasemmalle.
Pomo halusi mennä sinne. Ovessa oli jonkinlainen ansa.
Räjähderyhmä pyydettiin hätiin.
Ryöstäjät pakenivat -
pankin viemärin kautta saalis mukanaan.
Anabella, saamme ristiriitaista tietoa.
Ensin sanottiin, että ryöstäjät on pidätetty.
Nyt sanotaan, että he pakenivat.
Kuulimme, että he piileskelivät puissa, joten tutkimme puita.
Sitten puhuttiin vedestä. Hälytimme rannikkovartioston.
Viiden maissa päivä alkoi valjeta.
Olin kotona kaikessa rauhassa. TV:ssä oltiin ulalla.
He miettivät, paljonko oli viety ja missä ryöstäjät olivat.
Halusimme kaiketi kaikki lähteä. Minä ainakin.
Otimme osuutemme ja lähdimme.
Emme edes oikeastaan hyvästelleet. Ei mitään "nähdään huomenna" -juttuja.
Lähdimme emmekä enää tavanneet.
Jätimme toisillemme hyvästit.
Otimme autoni ja lähdimme Pennun kanssa.
Ajoimme pitkin Pan-Amerikan valtatietä ikkunat auki.
Musiikki oli kovalla.
Takapenkillä oli neljä säkkiä.
Hänen olivat vähän pienemmät, mutta kaikki olivat täynnä rahaa.
Laitoin säkin autoni tavaratilaan ja ajoin kotiin.
Olen rauhallinen luonteeltani.
Se ei…
En pistänyt ranttaliksi.
Pysyttelin kotona, ja rahaa oli rutkasti.
Jätin Pennun kyydistä, ja hyvästelimme.
Palasin pari korttelia taaksepäin osoitteeseen Santa Fe 2590.
Asuin siellä 13. kerroksen asunnossa 47.
Menin makuuhuoneeseen ja riisuin vaatteet.
Kävin kävelyllä ja peseydyin.
En edes kuivannut itseäni, vaan avasin säkit.
Olin jo äsken päässyt sormeilemaan kaikkea sitä rahaa.
Ne rahat kuitenkin kuuluivat kaikille.
Mutta rahat, jotka nyt olivat kotonani, olivat minun.
Olo oli kuin syntymäpäiväsankarilla. Kaikki odottivat.
Alicia katsoi ihmeissään.
Sillä hetkellä olo oli sellainen,
että olin saanut paljon rahaa ja yhtäkkiä kaikki tuntuivat tuijottavan.
Mitäs nyt?
En saanut unta kahteen yöhön.
Olimme puhuneet siitä, miten Araujo halusi jättää viestin.
Sanoin, että jos poliisi näkee viestin, olemme poissa.
Jos olemme poissa, olemme laskemassa rahoja.
Jos olemme laskemassa rahoja, miksi turhaan provosoida heitä?
He jättivät jälkeensä hämäyksiä ja ansoja -
sekä ironisen viestin, jossa sanottiin näin:
Rikkaiden alueella… -Ilman aseita ja kaunoja…
On vain rahaa… -Ei rakkautta.
RIKKAIDEN ALUEELLA ILMAN ASEITA JA KAUNOJA ON VAIN RAHAA, EI RAKKAUTTA.
Eräs tärkeä syy sille, miksi rikolliset jäävät kiinni,
on ego ja turhamaisuus.
Pystyisivätkö ryöstäjät olemaan hiljaa sellaisen ryöstön jälkeen?
Viime perjantai oli perjantai 13. päivä, epäonnen päivä.
Epäilykset kohdistuivat jopa korruptoituneisiin poliiseihin,
kun samana päivänä alueella puhkesi väkivaltaisuuksia.
Etsinnöistä huolimatta heitä ei löydy.
Tutkijoiden työ on tyssännyt virheettömään suunnitelmaan.
Ryöstäjät eivät jättäneet mitään sattuman varaan.
He voivat olla fiksuja.
Mutta myös turvallisuusministeriössä ja poliisivoimissa -
on erittäin fiksuja tutkijoita.
Heidät pidätetään ennen pitkää.
Pian heillä on hieno tarina sellikavereille kerrottavaksi.
Menin lomalle samaan paikkaan, jossa olen aina käynyt.
Tiesin, että kaikki oli hyvin.
Minua ei ollut nähty.
En ollut tallentunut valvontakameroihin.
Olin rauhallisin mielin. Luulin, ettei mitään vaaraa olisi.
15 päivää myöhemmin -
toteutin suunnitelmani ja lähdin San Juaniin.
Pakkasin mukaan vaellusvarusteet,
tonnikalapurkkeja,
Oshon kirjoja ja poliisiradion.
Pari viikkoa ryöstön jälkeen palasin Uruguayihin.
Kävin tapaamassa perhettäni ja tein pieniä hyviä tekoja.
Olin vapaa, ja minulla oli rahaa. Se oli ihan parasta.
KULTAA
Rakkaus…
Matkapuhelinkaupallani pyyhki hyvin.
Alicialla oli omat työnsä. Kaksi kauppaa oli pystyssä.
Aloin käydä kävelyillä hankkiutuakseni eroon todisteista.
Eräänä päivänä erästä säkkiä oli siirretty. Mitä oli tapahtunut?
Dollarinippuja oli huomattavasti vähemmän.
"Otitko jotain?"
Alicia oli ottanut kuutisen pikkupussukkaa.
Niissä oli 300 000 dollaria.
Aikaa kului. Eräänä päivänä laitoin puntia lipastonlaatikkoon.
Myöhemmin ne olivat poissa.
Hän oli ottanut nekin. Siitä seurasi kova riita.
Pyysin palauttamaan rahat, mutta hän ei suostunut.
Lähdin lätkimään rahojeni kanssa. Alicia soitti poliisille.
Näin hänet.
Kamerat osoittivat pankkia. Hän meni portaita ylös.
Tunnistin hänen vaatteensa.
Kun on ollut 18 vuotta yhdessä…
En nähnyt kasvoja, mutta hän se oli.
Alicia Di Tullio oli salainen todistaja.
Hän ilmestyi vapaaehtoisesti syyttäjänvirastoon -
ja sanoi tietävänsä ryöstöstä.
GASTÓN GARBUS SYYTTÄJÄ
Hän kertoi, että aviomies oli ollut mukana.
Hän tiesi, missä osa ryöstösaaliista oli.
Emme tiedä varmasti, mitä heidän välillään tapahtui.
Veikkaan, että syy liittyi rahaan,
eikä johtunut katkeruudesta ja toisesta naisesta.
Huhuttiin katkeruudesta, mikä on ihan valetta.
Jos minulla olisi ollut toinen nainen, olisin jättänyt hänelle rahaa.
En ollut aikonut jättää vaimoani ja poikaani.
Alicia oli eri mieltä. Hän arvosti rahaa enemmän kuin perhettä.
Niin siinä kävi. Se oli tarinani surullinen lopputulos.
Kaikille kävi huonosti.
Di Tullio kuvaili kaikkia -
mutta ei kertonut nimiä.
Menin tyttäreni ja lastenlasteni kanssa rantatalolle.
Minulla oli kaksi puhelinta.
Yksi uruguaylainen ja toinen argentiinalainen.
Argentiinan-puhelin alkoi soida ja samoin hälytyskellot päässäni.
"Haloo?" Tohtori soitti.
Hän kertoi, että Beton vaimo aikoi pettää meidät.
Vaimo halusi 300 000 dollaria jokaiselta.
Muuten hän ilmiantaisi meidät.
Sanoin, että painukoon helvettiin. En aikonut antaa mitään.
Beto hoitakoon asian. Se ei kuulunut minulle.
Asia ei kuitenkaan jättänyt minua rauhaan.
Pidätetty tunnistettiin Alberto Torreksi.
Hän on viettänyt lähes 20 vuotta vankilassa -
ryöstöistä ja kidnappauksista tuomittuna.
Erään pidätetyn pojan kotoa löytyi osa ryöstösaaliista.
Rahaa oli 938 700 dollaria,
30 084 euroa ja 80 315 pesoa.
Teemme seitsemän ratsiaa pääkaupungissa ja Buenos Airesin maakunnassa.
Olemme löytäneet aseita, joita käytettiin pankkiryöstössä.
Tämä on tiedustelusota. Aiomme voittaa.
Di Tullio antoi tietoja,
joiden ansiosta osa ratsioista voitiin tehdä aikaisemmin.
Tutkimuslinja ei silti alkanut pelkästään Di Tulliosta.
Ensimmäiset todisteet liittyivät puhelinnumeroon,
jonka tekijät olivat antaneet kommunikointiin.
Puhelin oli ollut yhteydessä muihin puhelimiin,
joissa puolestaan oli ollut eri sirut.
Eräs puhelin oli ollut yhteydessä -
Vitette Sellanesin perheeseen Uruguayssa,
de la Torren kauppaan ja Sebastián García Bolsterin puhelimeen.
Jos Di Tullio ei olisi puhunut, joku muu olisi voinut tehdä sen myöhemmin.
Mutta luulin, että se veisi vuosia, ei vain paria kuukautta.
Lauantaina pidätetty miestä -
aikoo tutkia syyttäjä Jorge Apolo.
Kyse on 52-vuotiaasta Alberto de la Torresta.
Mietin heti, kuinka paljon Di Tullio tietää minusta.
Muistin nähneeni hänet vain kerran, kun valmistelimme pakua.
Tietyllä tapaa olin aika rauhallinen.
Mutta parin viikon päästä Sebastián pidätettiin Villa Gesellissä.
Tässä on Sebastián Bolster,
jota syytetään yhteistyöstä rikollisten kanssa -
sekä sen tunnelin suunnittelusta ja rakentamisesta,
jota käytettiin Río-pankin ryöstössä Acassusossa.
Etsin punaista pistettä vartalostani.
Ajattelin jo olevani kohde.
Ajattelin, että minut pidätettäisiin.
Saatoin vain odottaa.
Asianajajieni kautta sain pääsyn asiakirjoihin -
ja näin, mikä tilanne oli.
Päivien kuluessa päätin pudottaa painoa.
Ryöstöpäivänä painoin 110 kiloa.
Oli hyvin todennäköistä, että päätyisin tunnistusriviin.
Aloitin ankaran kuntokuurin ja dieetin pudottaakseni painoa.
Pakoauto löytyi poltettuna Alejandro Kornin kaupungista.
Paikka oli lähellä lauantaina pidätetyn läski-Juliánin kotia.
Hän ajoi pakoautoa ryöstöpäivänä.
30 päivää pidätyksen jälkeen -
Sebastián García Bolster vietti yön isänsä luona.
Mikä on ammattisi?
Korjaan vesiskoottereita. Koko elämäni olen testaillut vesiskoottereita.
Tämä on ihan järjetöntä.
Hän kutsui pakoaan Villa Geselliin, jossa hänet pidätettiin,
tavalliseksi perhekokoontumiseksi.
Soitin asianajajilleni Argentiinaan.
Käskin toimia lain mukaan.
Hän nousi koneeseen.
Aerolíneas Argentinasin lento 1213 lähti kello 8 Montevideosta.
Aeroparquen lentokentällä odotti tervetulokomitea.
Olin Uruguayssa, kun pankki ryöstettiin!
Olin Montevideossa, kun pankki ryöstettiin!
Miksi antauduit, Mario? -Miksi?
Onko hän harmaapukuinen mies?
Kyllä vain. Hän on harmaapukuinen mies.
Jengin johtaja ja aivot Acassusossa tehdyn pankkiryöstön takana.
Päivät kuluivat, kunnes sain asiakirjani käsiini.
Siinä oli 8 osaa ja kussakin osassa 200 sivua.
Yhteensä sivuja oli 1600.
Voitte uskoa,
etten ole koskaan lukenut mitään niin suurella mielenkiinnolla -
kuin sen asiakirjan.
Halusin tietää, mitä oli tapahtunut niin hyvin suoritetun ryöstön jälkeen.
Mikä oli mennyt pieleen?
Sitten tajusin, että minut oli etsintäkuulutettu.
Piilopaikastani näin vihreän auton.
Kaksi henkilöä alkoi astella kohti minua.
Yhtäkkiä santarmi osoitti minua automaattikiväärillä.
Minulta kysyttiin, mitä tein siellä. Vastasin olevani retriitillä.
Sisimmässäni kuitenkin tiesin, että peli oli menetetty.
Olinhan nähnyt laajan asiakirjani.
He halusivat tutkia teltan.
Siitä vain.
Ennen sitä sanoin, ettei tarvitse tuhlata aikaa ja että olen Fernando Araujo.
Olitko yksin, kun sinut löydettiin?
Taidetta.
Olitko tekemässä taidetta? -Taidetta.
Millaista taidetta?
Kerro meille.
No niin.
Araujo ei kommentoinut enempää noustessaan autoon -
santarmien tarkasti vartioimana.
Hänet viedään poliisiasemalle,
jossa häntä luultavasti kuulustelee tuomari Carlos Mateo.
Seuraavana päivänä minut vietiin San Isidron tutkintavirastoon.
Olin kuitenkin rauhallinen.
Jalat yhteen.
Tunsin uskomatonta rauhaa. Älkää kysykö miksi.
Seuraavat tapahtumat tuntuivat jotenkin olevan tasapainossa.
Hämähäkki.
Minulla oli pahin syyttäjänvirasto.
Ylös.
Mutta takuista päättänyt tuomari oli todella hyvä.
Hän päästi minut vapaaksi eikä määrännyt nilkkapantaa.
Sain käydä töissä kamppailulajisalilla.
Aloitetaan lapaluusta. Lapaluu luonnollisesti määrää…
Hän pääsi irti ja tajusi, mitä aion tehdä.
20 päivän jälkeen olin kotona ja vapaalla jalalla.
Niin vierähti -
neljä vuotta.
Neljä vuotta myöhemmin osalliset saavat tuomionsa ryöstöstä,
jota kutsutaan vuosisadan ryöstöksi.
2010, oikeudenkäynti.
Beto, Zallo, minä, Seba.
Mariton oikeudenkäynti pidettiin toisaalla.
Heitä syytetään törkeästä ryöstöstä, koska mukana oli ampuma-aseita.
Meistä syytteen vakavuutta ei voi vahvistaa,
sillä ratsioissa löydetyt aseet eivät vastaa ryöstössä käytettyjä.
Ne olivat leikkiaseita.
Täytyy olla aika naiivi uskoakseen, että tällaisen ryöstön -
voisi tehdä leikkiaseilla ja että ryöstö siten ei ollut törkeä.
Pankissa olleet aseet olivat jäljennöksiä.
Ne oli tehty siten, etteivät ne tietenkään näyttäisi leikkiaseilta.
Jos aseilla voi ampua,
tuomio on suurempi kuin sellaisilla aseilla, joilla ei voi ampua.
Se oli täysin tiedossamme.
Yritimme tehdä selväksi,
minkälaisen syytteen alle juttumme kuului.
Aseet olivat oikeita.
Ne olivat oikeita. Vannon sen.
Ei kukaan ryöstä leikkipyssyillä,
kun tietää, että vastassa on aseistettu vartija.
Labratakkisella oli Browning 2000.
Luulen,
että hän ei voi myöntää,
että hänet ryöstettiin muovipyssyllä.
Siitä tässä…
Häntä jallitettiin, eikä hän pidä siitä.
San Isidro, 21. toukokuuta 2010.
Tällä päivämäärällä tämä tuomioistuin -
yksimielisesti tuomitsee Rubén Alberto de la Torren -
15 vuoden vankeuteen,
José Julián Zalloechevarrín 10 vuoden vankeuteen,
Sebastián Norberto García Bolsterin 9 vuoden vankeuteen -
ja Fernando Araujon 14 vuoden vankeuteen.
Ensimmäisessä oikeudenkäynnissä heidät tuomittiin aseellisesta ryöstöstä.
Myöhemmin tultiin siihen tulokseen, että aseet olivatkin jäljennöksiä.
Aseilla ei voinut ampua eikä niitä voinut käyttää tarkoitukseensa.
Vitette Sellanesilla kävi siinä mielessä tuuri,
ettei hän päätynyt samaan oikeudenkäyntiin kuin muut.
Sovimme lyhennetystä oikeudenkäynnistä.
Aiemmin saadut tuomiot laskettiin yhteen.
Hän sai yhden tuomion,
joka kattoi kaikki rikokset, joita hän siihen aikaan oli tehnyt.
Sain 14 vuoden tuomion.
Loppujen lopuksi olin vankilassa puolitoista vuotta.
Olin yhteensä 25 kuukautta vankilassa tai tutkintavankeudessa.
Sitten kaksi vuotta kotiarestissa.
Syyttäjä vaati 20 vuoden tuomiota.
Tuomari antoi 15 vuotta. Valitus lyhensi sen 12,5 vuoteen.
Vankilassa olin 8,5 vuotta.
Sain kolme lisävuotta -
byrokraattisen virheen tai jonkinlaisen koston takia.
Mutta minä en sorru kiroiluun.
Ei vittu kiinnosta.
Elämäni muuttui suuresti.
Kun pääsin vapaaksi, kärsin masennuksesta.
Olin muuttunut mekaanikko Sebastiánista -
pankkiryöstäjä Sebastiániksi.
Muutuin tavallisesta ihmisestä -
jonkinlaiseksi pahikseksi tai supersankariksi.
En tiedä kummaksi. Minua onniteltiin kadulla.
En ottanut kunniaa siitä. En tiedä, mistä on puhe, sanoin.
Nykyään -
ajattelen, ettei mikään rahasumma voi korvata menettämääni aikaa.
Vuodessa voi saada aikaan paljon, mutta vankilassa ei mitään.
Kun tajuaa, miten paljon aikaa on menettänyt kostoa hautoen,
siinä hujahtaa helposti ohi koko elämä.
Se ei ole sen arvoista.
Huomenta, Beto. Anteeksi, että häiritsen.
Tunnetko ketään asianajajaa?
Kuule, olen kuvauksissa, joten…
Ryöstö oli seikkailu, unelma.
Se tuntui maailmanmestaruuden voittamiselta.
Harmaapukuinen mies oli menestys.
Aloin puhua timanttisormuksista ja kultaketjuista.
En polta, mutta kerroin isoista kuubalaisista sikareista.
Lähetin pari provosoivaa tviittiä…
Sain 15 000 Twitter-seuraajaa, sitten 20 00 ja nyt 25 000.
Kaksi Facebook-tiliä.
Se hahmo on ylimielinen, kapinallinen ja provosoiva.
Hahmo vain kasvoi.
Katsotaanpa. Anna puhdistusliina. Tehdään tämä kunnolla.
Tässä näette hahmon.
Hahmo ottaa pois kultaketjut ja timantit.
Otan pois isäni ristin.
Se on minulle tärkeä symboli.
Hahmo katoaa meikkien myötä.
Valmista tuli.
Marito pitää farkkuja,
koska housut menevät pilalle töissä.
Onko siinä jokin ongelma?
Kädet palavat, ja tulee haavoja.
Sotken itseni, mutta olen onnellinen.
Jotkut ihailevat tätä.
Heille se on kuin jonkinlaista viihdettä.
Mutta ei se ollut mitään hyväntekeväisyyttä.
Se oli ryöstö.
Se ei ollut hyväntekeväisyyttä,
mutta kaikki osalliset voittivat.
Syyttäjä sai ylennyksen. Poliisit pääsivät komisarioiksi.
Tuomarit saivat tunnustusta.
Uhrit saivat takaisin enemmän kuin menettivät.
Peli päättyi kaikkien voittoon.
Luulitteko, että tämä oli ateljeeni?
Olemme taikureita. Joskus me katoamme savuna ilmaan.
Et kai kysy, missä rahat ovat?
Onpa lapsellista.
On todella vaikea sanoa,
kuinka paljon todella veimme Río-pankista.
Kuinka paljon rahaa varastimme?
Joskus mietin sitä, mutta vannon, etten muista.
Ruoho aiheuttaa muistiongelmia.
En muista tarkkaa summaa.
Kuinka paljon rahaa veitte Río-pankista vuonna 2006?
Voin kertoa sen heti.
Ymmärrän, että asia kiehtoo. Minne laitoimme rahat?
Caymansaarilla olevalle tilille.
Kirjoita se muistiin. Tilinumero 24…
Ihan uskomatonta.
Luulen, että… Tiedätkö, miksi summa kiinnostaa niin kovasti?
He haluavat tehdä saman.
He miettivät, mistä summasta tekisivät sen.
Mistä summasta voisi mennä vankilaan?
Mutta missä rahat ovat?
Verratonta. Aivan verratonta.
MUMMINI MUISTOLLE…
Tekstitys: Saara Lindström