Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‫- סרט תיעודי של NETFLIX -‬
‫המוסר‬
‫מבטא התנהגויות שהחברה שופטת.‬
‫- בואנוס איירס‬ ‫ארגנטינה -‬
‫האתיקה‬
‫מבטאת התנהגויות שהמצפון שלך שופט.‬
‫כל אדם,‬
‫תלוי איפה ומתי נולד,‬
‫משרטט קו גבול,‬
‫ואומר שמכאן עד כאן זה טוב,‬ ‫ומכאן עד כאן זה רע.‬
‫והדבר הכי משוגע בקשר לזה‬
‫קורה כשמתקרבים לאותו קו גבול.‬
‫ולכן החלטת לשדוד בנק?‬
‫למה עשית את זה?‬
‫למה שדדתי בנק?‬
‫זאת שאלה‬
‫ששאלתי את עצמי פעמים רבות.‬
‫אני חושב שהתשובה ההגיונית ביותר‬
‫היא משמעותו של המוות.‬
‫בשלב מסוים בהיסטוריה האנושית,‬
‫האנשים הבינו שהחיים מוגבלים מאוד,‬
‫מכיוון שאנחנו חולפים כאן פתאום,‬ ‫ולא משאירים שום דבר מאחורינו.‬
‫לכן אני מאמין שמשמעות המוות‬
‫יכולה להגיע בשתי צורות:‬
‫כילדים,‬
‫או כאומנות.‬
‫אלה הדברים שמתעלים על המוות.‬
‫ספר שאתה כותב, ציור,‬
‫פירמידה,‬
‫גנבה אומנותית.‬
‫אני מאמין שבהיבט הזה,‬ ‫משמעות המוות, ההבנה שהחיים סופיים,‬
‫היא סיבה נוספת שהובילה אותי לזה.‬
‫וכעת, החדשות.‬
‫ארבעה פושעים חמושים בכבדות‬
‫נכנסים לבנק בכוונה לשדוד אותו.‬
‫יש מתח רב בסן איסידרו. יש בני ערובה.‬
‫אנשי יחידת "פלקון" התערבו,‬ ‫והאזור מכותר. אנחנו בשידור חי משם.‬
‫אנשי יחידת פלקון המפורסמת‬
‫לא יודעים שהכספות נמצאות מתחת לאדמה?‬
‫תנו לי להמשיך לדבר!‬
‫כל בני הערובה שוחררו, ואף פושע לא נעצר.‬
‫הם בזזו 143 תאי כספת.‬
‫תשעים וחמישה מיליון דולר.‬
‫אולי הם אנשים חכמים מאוד,‬ ‫אבל לא משנה כמה זמן זה ייקח,‬
‫בסוף יהיה להם סיפור יפה‬ ‫לספר לחבריהם בתא בכלא.‬
‫השוד המרהיב ביותר‬ ‫בהיסטוריה הפלילית של ארגנטינה.‬
‫יש המכנים אותו "שוד המאה".‬
‫שוטר שנכנס למקום אמר לי,‬ ‫"הם פשוט התאדו ונעלמו".‬
‫- ריאיון עם אראוחו, 11 -‬
‫בסדר, פר.‬ ‫-שוב זה?‬
‫תגיד לי מה אתה רוצה שאספר.‬
‫- פרננדו אראוחו‬ ‫האומן -‬
‫2003… כן, זה היה ב-2003.‬ ‫הייתי האדם המאושר ביותר עלי אדמות.‬
‫אם היית עורך סקר בין כולם,‬ ‫אני הייתי הכי מאושר.‬
‫מצאתי…‬
‫ייעוד.‬
‫פתאום רציתי לעשות אומנות.‬
‫בשביל זה הייתי צריך סטודיו של 50 מ"ר.‬
‫מקום שבו אוכל לגרות את חושיי.‬
‫בזמנו,‬
‫אומנויות פלסטיות,‬
‫אומנויות לחימה,‬
‫אומנויות קנאביס…‬
‫כתבתי ספר על יתרונות הקנאביס‬ ‫והגידול הביתי.‬
‫זו הייתה שנת שבתון מלאה,‬
‫מלאה בהרבה התנסויות וטירוף.‬
‫מצאתי את עצמי במצבים‬ ‫שבהם לא ידעתי אם זה יום או לילה.‬
‫התעסקתי בציור, בספר על הגידול הביתי.‬
‫תשלטו בזה.‬
‫מצאתי תכלית, ואהבתי את זה.‬
‫מה שלא דמיינתי‬
‫זה שאחרי שאפתח את הצמחים האלה בתוך הבית,‬
‫תהיה לי התגלות חשובה למדי.‬
‫ו…‬
‫החלטתי לשדוד בנק.‬
‫עדיין לא ידעתי איך,‬
‫אבל דבר אחד היה בטוח.‬
‫הייתה חייבת להיות מעורבת בזה אומנות כלשהי.‬
‫והרעיון הזה התחיל לתפוס אותי,‬
‫עד לנקודה שבה הרגשתי, "לעזאזל עם הציורים",‬
‫והדבר היחיד שעשיתי מאז, כל יום כל היום,‬
‫היה לחשוב על איך לשדוד בנק.‬
‫- סן חוזה דה מאיו‬ ‫אורוגוואי -‬
‫שמי לואיס מריו ויטטה סז'אנס.‬
‫אני אורוגוואי, אני בן 65.‬
‫נולדתי במקום עם הרגלים טובים,‬
‫עם מצב כלכלי טוב מאוד.‬
‫אני מגדיר את עצמי כפורץ.‬
‫ומה זה פורץ?‬
‫פורץ יודע קצת על תכשיטים,‬
‫יודע קצת על מנעולים, יודע קצת על אומנות,‬
‫יודע קצת על כל דבר.‬
‫למרות שלפשע הראשון שלי‬ ‫לא היה שום קשר לשוד,‬
‫יצא לי להכיר כלא, כלא אמיתי,‬
‫ומישהו שמכיר את הכלא‬ ‫כבר לא נשאר אותו אדם כשהוא משתחרר.‬
‫ואתה לומד על כל מיני פשעים,‬
‫ואתה הופך לפושע.‬
‫רופי!‬
‫רופיאן!‬
‫שארלוט!‬
‫יום אחד יצאתי לטיול קצר,‬ ‫ואמרתי, "אני לא חוזר יותר".‬
‫נסעתי לארגנטינה.‬
‫מה עושה פליט שנוסע למדינה זרה?‬
‫הוא מתחבר לפושעים.‬
‫- לואיס מריו ויטטה‬ ‫השחקן -‬
‫אולי כולנו, בשלב כלשהו,‬
‫חושבים לשדוד בנק, לא?‬
‫אנחנו צופים בסרטים,‬ ‫אבל הרעיון הזה החל להתחזק.‬
‫הייתי צריך לחלוק אותו עם מישהו.‬
‫וזה היה הפסיכולוג שלי.‬
‫אני זוכר שהדבר הראשון שאמרתי לחורחה היה,‬ ‫"אני הולך לשדוד בנק",‬
‫"למה בנק?"‬
‫טוב, אם זה לא היה בנק, זה היה קזינו.‬
‫ללכת לשם, לקזינו…‬
‫אני לא מתנגד לקפיטליזם.‬
‫מבחינתי, זו מערכת מעולה שעובדת.‬
‫העניין היחיד הוא שרציתי נתח מהעסק.‬
‫לא התכוונתי להקים בנק.‬
‫התכוונתי לשדוד בנק, כמו שאמר ברכט.‬
‫ברגע הזה, הוא חשב‬ ‫שזה חלק מההזיות של הקנאביס,‬
‫כל הרעיונות האלה שהוא שמע ממני.‬
‫הוא אמר, "אוקיי, הכול בסדר.‬ ‫בוא נסיים כאן".‬
‫אז קודם התחלתי לחפש בנק.‬
‫אני גר באקסוסו,‬
‫המקום בו נולדתי, בו גדלתי.‬
‫היה בנק בפינת הרחובות ליברטדור ופרו,‬ ‫ואמרתי, "זה הבנק".‬
‫בנק ריו אקסוסו.‬
‫- ליברטדור - פרו -‬
‫טוב, שמי רובן דה לה טורה.‬ ‫אנשים קוראים לי בטו.‬
‫נולדתי בשכונת קונסטיטוסיון.‬
‫למדתי בבית ספר קתולי.‬
‫הייתי שם עד גיל 12. הייתי אפילו נער מזבח,‬
‫עזרתי במיסות והכול,‬ ‫אבל כשהייתי עוזב את הכנסייה,‬
‫היינו הולכים לעשות שטויות עם חברים,‬ ‫כי היו הרבה ילדים כמוני.‬
‫הכול התחיל כהרפתקה.‬
‫בהמשך זה הפך להרגל,‬
‫וזה המשיך עד שגנבנו כמה מכוניות.‬
‫ואז תפסו אותי ונכנסתי לכלא "דווטו",‬
‫וישבתי שם עם כמה מהאנשים הגרועים ביותר,‬
‫שגנבו נשק וביצעו תקיפות‬ ‫והתנקשויות בסגנון קומנדו.‬
‫הצטרפתי אליהם, בואו נגיד.‬
‫גנבה ופשע הפכו גם לסטייה.‬
‫זה היה כמו…‬
‫כמו למלא איזה חלל, אני לא יודע.‬ ‫אבל זה היה משהו שחסר לי.‬
‫- בטו דה לה טורה‬ ‫הבריון -‬
‫בנק אפשר לשדוד‬
‫כשהוא פתוח או כשהוא סגור.‬
‫- משרד המשפטים‬ ‫FBI -‬
‫- שודי בנקים -‬
‫כשהוא פתוח, זה אומר שצריך להיכנס‬
‫עם נשק…‬
‫שימו ידיים מאחורי הראש ותשאירו אותן שם.‬
‫ולנסות להגיע לכספת.‬
‫עכשיו!‬ ‫-זה דבר בלתי אפשרי.‬
‫לעובדים ולמאבטחים יש כפתור.‬
‫ואוטומטית, אחרי כמה דקות,‬
‫אתה מוקף, ולא יכול אפילו לקחת את המטבעות.‬
‫כבר אז שימוש בנשק‬
‫לא היה הסגנון של מה שניסיתי לעשות,‬
‫שהיה משהו אומנותי ובלי אלימות.‬
‫אז כמובן שהלכתי על האפשרות השנייה,‬ ‫כשהבנק סגור.‬
‫וכשהוא סגור, הדרך לעשות זאת היא עם חור.‬
‫וזה היה הרעיון שפיתחתי.‬
‫כשאתה חושב על דבר כזה,‬ ‫אתה לא יכול להגיד לחברים שלך,‬
‫"בא לך לעשות את זה?" זאת אומרת… לא.‬
‫אתה צריך למצוא את האנשים הנכונים.‬
‫המוטו שלי הוא "אינטליגנציה מעל אבק שרפה".‬
‫סבסטיאן גרסיה בולסטר.‬
‫אני סבסטיאן גרסיה בולסטר.‬
‫ואני לא יודע למה, אבל…‬
‫קוראים לי "המהנדס".‬
‫- סבסטיאן גרסיה בולסטר‬ ‫המהנדס -‬
‫חייתי כל חיי במרטינס,‬ ‫במשפחה ממוצעת מהמעמד הבינוני.‬
‫הייתי רואה מכשיר,‬ ‫וחושב איך אוכל להשיג תוצאות טובות יותר,‬
‫או יותר אנרגייה, יותר כוח.‬
‫למדתי, סיימתי את התיכון,‬ ‫למדתי טכנאות חשמל,‬
‫ואז התחלתי להנדס, ועזבתי.‬
‫פתחתי מוסך לתיקון אופנועים.‬
‫עם הזמן שיניתי את המוסך, עד שבסוף הוא הפך‬
‫למוסך בלעדי של אופנועי ים.‬
‫פרננדו ואני למדנו‬ ‫בבית הספר הטכנולוגי סן איסידרו.‬
‫הוא היה גדול ממני בשנה.‬
‫הפכנו לחברים. היינו יוצאים לחופשות ביחד.‬
‫פרננדו מציע שאעשה את זה.‬
‫לא גנבתי. אף פעם לא גנבתי.‬
‫אבל לשדוד בנק היה בסדר.‬
‫תחזירו את החסכונות שלנו! עבדתי כל החיים!‬
‫המשפחה שלי סבלה הרבה בגלל בנקים.‬
‫לגנוב זה רע,‬
‫אבל לגנוב מבנק שעשה כל כך הרבה נזק לאנשים‬ ‫זה לא כל כך רע.‬
‫הוא מספר לי על זה,‬
‫ולא אמרתי לו, "לא, אתה…"‬
‫לא. "כן, כל דבר טכני או מכני שתצטרך,‬
‫סמוך עליי שאעשה את זה."‬
‫כתנאי, אני לא לוקח סיכונים.‬
‫אם זה לא מושלם,‬
‫אני לא נכנס לזה.‬
‫התכוונתי לשכור בית במרחק ארבעה בלוקים משם,‬
‫לחפור מנהרה ולהגיע למרתף של הבנק,‬
‫כי הכספת נמצאת שם למטה.‬
‫אבל זה לא היה קל. מה אם היא תקרוס עליי?‬
‫כי…‬
‫בחייכם, בואו נהיה כנים.‬
‫מעולם לא חפרתי בור‬
‫שלא נועד לשתילת מריחוואנה.‬
‫באותו זמן הבנתי שאחרי שאתה נכנס,‬ ‫יש חיישני תנועה.‬
‫ביליתי חודשים בניסיון להבין איך הם עובדים.‬
‫תכננתי כמה חליפות שיוכלו לעבור אותם.‬
‫זה עבד.‬
‫ככה נולד "מר זחל".‬
‫אבל מה שחשוב לא היה‬ ‫לעבור את מערכת החיישנים,‬
‫אלא הכספת עצמה.‬
‫הטירוף הזה, שהייתי בטוח שאפתור,‬
‫היה די מסובך,‬
‫אז התפרקתי.‬
‫בשלב מסוים אני אומר שזה בלתי אפשרי.‬
‫זה בלתי אפשרי.‬
‫אני… מוצף.‬
‫השקעתי זמן רב, ידע וכסף כדי לקנות דברים.‬
‫וטוב, זה עדיין לא עבד.‬
‫אני לא פותר את זה.‬
‫התקווה נולדת שוב.‬
‫רעיון חדש נולד.‬
‫אוטומטית, בשעה שלוש בבוקר,‬
‫יצאתי מהבית והלכתי לקפה-אינטרנט‬ ‫כדי להתחבר לרשת‬
‫ולראות אם מישהו כבר חשב על הרעיון הזה פעם.‬
‫הוא היה הרבה יותר נועז.‬
‫מבצע שאפתני.‬
‫והרעיון היה פשוט מאוד.‬
‫העניין היה לשלב בין שתי המתודולוגיות,‬
‫כשהבנק סגור וכשהוא פתוח.‬
‫להיכנס,‬
‫לדמות שוד זריז, ללכת לקופות,‬
‫לחכות שהשוטרים יכתרו אותנו,‬
‫ולהשתמש במנהרה לא כדי להיכנס,‬ ‫אלא כדי לצאת.‬
‫אף אחד מעולם לא עשה דבר כזה.‬
‫ו…‬
‫כשאתה סולל דרך, יש סבירות עצומה שתצליח,‬
‫כי אנשים לא מוכנים למשהו חדש.‬
‫הייתי מאושר מאוד כשגיליתי‬ ‫שאומנות וסטודיו של 50 מ"ר מתאימים לי,‬
‫אבל זה היה חלק מאותה יצירה.‬
‫פרננדו היה בא ואומר לי,‬
‫"היי, חשבתי לעשות משהו".‬
‫עם כל בעיה שהייתה לנו,‬ ‫היינו צריכים להעריך מספר אפשרויות.‬
‫מנקודת המבט שלו, מזו שלי,‬
‫כאילו שזה היה סרט,‬
‫כאילו זה היה רעיון עתידי של בנייה של משהו.‬
‫אנחנו נעשה את זה ככה וככה…‬
‫מה שאני עושה אז זה…‬
‫טוב, ממה מורכבת הקרקע‬ ‫בחלק הצפוני של אקסוסו?‬
‫אז התחלתי לחקור,‬
‫ואני זוכר שכמה פועלים‬ ‫עבדו על מנהרת ביוב באוליבוס.‬
‫אני אומר להם, "היי, מה נשמע?‬ ‫אני סטודנט לאדריכלות.‬
‫יש לי שאלה, זה לא יכול לקרוס?"‬
‫הוא אומר לי, "לא, ככל שהמנהרה עמוקה יותר,‬ ‫כך היא חזקה יותר".‬
‫אוקיי.‬
‫כשעזבתי, ראיתי שיש כמה מעגלים‬ ‫שנשארו ברחוב בעקבות העבודה שלהם.‬
‫יום למחרת,‬
‫אני נוסע לרחוב פרו.‬
‫אני רואה מעגל בגודל כזה.‬
‫אני רואה עוד אחד.‬
‫לא יכולתי להאמין.‬
‫אותם מעגלים שראיתי באתר הבנייה באוליבוס.‬
‫כלומר, אותם שרידים, שהופיעו כל עשרה מטרים‬
‫לאורך רחוב פרו, שגובל עם הבנק,‬
‫אמרו לי שיש מתחתיו מנהרת ביוב.‬
‫ופתאום אני מוצא את קצה הביוב הזה,‬
‫במרחק עשרה בלוקים מהבנק.‬
‫אני נכנס כמאה מטר פנימה, ואני מגלה‬
‫צינור ביוב עגול, בקוטר שישה מטרים,‬
‫שעבר ממש דרך מרכז העיר.‬
‫מראה מדהים.‬
‫ושם מתחיל שלב חדש…‬
‫שנקרא "פרויקט דונטלו".‬
‫דונטלו, לא על שם האומן מהרנסנס,‬
‫אלא על שם צב הנינג'ה.‬
‫הם עסקו באומנויות לחימה בצינורות ביוב,‬
‫והם היו ירוקים, כמו קנאביס.‬
‫- פרויקט דונטלו -‬
‫אם תלך במשך 20 דקות במנהרה חשוכה,‬
‫ופתאום אעצור אותך ואשאל, "איפה אתה?"…‬
‫מאיפה לי לדעת? צריך למדוד את זה.‬
‫אחת, שתיים,‬
‫שלוש, ארבע…‬
‫אחת עשרה, 12…‬
‫עשרים וארבע, 25…‬
‫אתם יודעים, אף פעם לא חשבתי‬
‫שאלמד את הקוטנגנס של משהו,‬
‫עד שהחלטתי לשדוד בנק. זה מדהים.‬
‫זה כאילו שכל הדברים‬ ‫שלמדתי בחיי היו מפוזרים,‬
‫ופתאום הם התחברו.‬
‫הקוטנגנס נתן לי‬
‫את 69 המעלות הדרושות,‬
‫וגם את המרחק מהיתר, 15 מטר.‬
‫- צינור ביוב‬ ‫69 מעלות! -‬
‫- מנהרה, 15 מטר! -‬
‫- תא עליון‬ ‫מרתף -‬
‫את כל השלב הראשון הזה עשינו פרננדו ואני.‬
‫התחלנו לעבוד על התא הראשון‬ ‫עם יתדות ופנסים.‬
‫לעשות, לדוגמה, חור כזה,‬
‫בקוטר של הבסיס‬ ‫של בקבוק שני ליטר, לוקח שעה.‬
‫זה היה בלתי אפשרי,‬ ‫אז הייתי צריך להביא גנרטור 220 וולט‬
‫ולהשתמש במקדחה חשמלית פנאומטית.‬
‫- תא תחתון‬ ‫שני מטרים -‬
‫- צינור ביוב -‬
‫מאוחר יותר הבנו שאין עוד כסף,‬
‫ולא היה לנו זמן לעשות את זה מבחינה פיזית,‬
‫אז היינו צריכים מישהו‬ ‫שיעזור לנו מבחינה כספית,‬
‫וגם מבחינת העבודה הידנית.‬
‫והמשתתף השני הוא הדוקטור.‬
‫שוב, אני לא רוצה פה גיבורים.‬
‫- הדוקטור -‬
‫היה לו קרוב משפחה שהיה מעורב בפשע,‬
‫בכנופיות הגדולות של שנות ה-90.‬
‫אנשים אלימים שהסתובבו עם נשק.‬
‫פתאום היה לנו יותר כוח אש‬ ‫מאשר לתחנת המשטרה הקרובה.‬
‫אני מכיר את הדוקטור,‬ ‫והוא נראה כמו אדם חושב.‬
‫הוא היה עורך דין.‬
‫אז הרגשתי רגוע.‬
‫עדיין חסרו לנו אנשים.‬
‫אני אומר שצריך לחפש עוד מישהו,‬ ‫וככה הדוקטור הכיר לי את בטו דה לה טורה.‬
‫תמיד הייתי בקשר עם הדוקטור.‬
‫בשלב מסוים הוא נפגש איתי בתחנת דלק,‬
‫ואומר, "אני אכיר לך מישהו, חבר".‬
‫ואז הוא מכיר לי את פאצ'ה. פרננדו.‬
‫טיפוס…‬
‫מהמם, חזק,‬
‫שרגיל לעשות דברים באלימות,‬ ‫בפיצוץ של אבק שרפה.‬
‫"תראה, אין לי הרבה כסף."‬
‫הוא אומר, "לא, אבל יש לי משאית.‬
‫אני אמכור אותה,‬ ‫ונקנה את החומרים שאנחנו צריכים".‬
‫אבל הדברים לא התקדמו‬
‫במהירות שבה התקדמה החרדה שלי.‬
‫התעסקתי בזה כל יום, כל היום, והאחרים…‬
‫לדוקטור היו המשפטים שלו,‬
‫לסבסטיאן היו צרות עם האישה.‬
‫בטה חלה בשיגדון. הרגליים שלו היו נפוחות,‬ ‫והוא לא היה יכול ללכת.‬
‫הייתי צריך עוד מישהו,‬ ‫שיהיה לו זמן פנוי כשאני פנוי.‬
‫לגנוב בארגנטינה היה קל מאוד.‬
‫הסתובבתי עם כל מיני אנשים,‬
‫ובסוף מצאתי את עצמי‬ ‫עם כנופיית "ספיידר-מן".‬
‫אז טיפסנו,‬
‫הורדנו את עצמנו, נכנסנו לקומה ה-18, ה-20,‬
‫וחיפשנו את המקומות‬ ‫בהם אנשים שמרו את החפצים שלהם.‬
‫כשהם יצרו איתי קשר,‬
‫הסכמנו שאבוא לחתוך כספות‬ ‫ושנתחלק בחצי מיליון דולר.‬
‫אני מגיע בהליכה מרחוב ליברטד,‬ ‫לבוש יפה, כמו שאני אוהב,‬
‫ומישהו פונה אליי ואומר,‬ ‫"היי, מריטו, מה שלומך?"‬
‫"היי, דוקטור!"‬
‫הדבר הראשון שהוא שואל אותי זה,‬ ‫"יש לך כסף?"‬
‫"כן, כמובן", אמרתי לו.‬
‫"אנחנו צריכים לדבר.‬
‫יש לי עבודה חשובה מאוד.‬
‫יש לי את העבודה של החיים שלי.‬
‫תן לי לספר לך, מריטו…"‬
‫ואמרתי לו, "עצור. אם אתה בפנים, אני בפנים.‬ ‫אל תספר לי כלום".‬
‫אני זוכר שבאותו יום הגיעו סבסטיאן, בטו,‬
‫והדוקטור הביא את מריטו.‬
‫ואני פוגש אדם קטנטן, בגובה מטר שישים,‬
‫שמבליט את החזה שלו כמו גמד.‬
‫"שלום, חבר!‬
‫מה שלומך?"‬
‫הוא עולה לסטודיו ומתחיל להסתכל על הציורים.‬
‫דמיינתי את הסטודיו עם כני ציור, צבעי שמן…‬
‫זו הייתה חורבה.‬
‫והם הכירו לי את הבחור שחשב על הרעיון,‬
‫איזה אחד בשם אראוחו.‬
‫הוא לוקח אותי למקום אחר ואומר,‬ ‫"תראה, אני מגדל כאן".‬
‫הוא מרים וילון קטן,‬ ‫ויש שם אורות והמון צמחי מריחוואנה.‬
‫טיפוס דרמטי,‬
‫מין נחש מלא קסם כזה, אתה יודע?‬
‫לא ממש הייתה לי הרגשה.‬
‫ברכת השלום של בטו נראתה לבבית מאוד.‬ ‫ואחר כך זה היה דה לה טורה.‬
‫הרגשתי שאני מקבל קצת צמרמורת‬
‫מהבחור הזה, סבסטיאן,‬ ‫שבהמשך גיליתי שהוא גרסיה בולסטר.‬
‫זה… אני לא יודע, משהו אומר לך, "תיזהר".‬
‫ויום אחד האראוחו הזה מתקשר אליי,‬
‫ואומר לי, "אתה יכול לבוא?‬ ‫תביא איתך בגדים נוחים.‬
‫אנחנו עלולים להתלכלך".‬
‫אמרתי, "אלוהים, לאן אנחנו הולכים?‬ ‫הגעתי בזמן?"‬
‫אבל הסקרנות…‬
‫הרגה את החתול.‬
‫הפעם הראשונה הייתה ממש מפחידה.‬
‫תארו לכם הליכה בביוב,‬ ‫בין כל הפחיות, חתיכות מתכת, צינורות.‬
‫צינורות, כלומר, חיבורים לא חוקיים מבתים.‬
‫אחרי שהלכנו קילומטר,‬ ‫הגענו למקום שכבר היה מוכן,‬
‫התא הראשון.‬
‫אני אומר, "חפשו את זה. נראה אם תמצאו".‬ ‫והבחור מתחיל להסתכל על כל לוחיות המתכת.‬
‫ראיתי טבעת ענקית,‬
‫היקף אדיר, צינור עצום,‬
‫עשרה מטרים של לוחיות מתכת.‬
‫"מה אתה רואה?"‬ ‫"כלום! מה אני יכול לראות? אני רוצה ללכת."‬
‫פתחתי את לוחית המתכת בשבילו. היה שם תא.‬
‫אני אומר לו,‬ ‫"אלה מצופי ההצלה של משמר המפרץ".‬
‫"מצופי ההצלה של משמר המפרץ?‬
‫איפה הבחורות?"‬
‫"לא, מצופי ההצלה של משמר המפרץ‬ ‫הם למקרה שפתאום יתחיל לרדת גשם.‬
‫מפלס המים יעלה,‬
‫והדבר היחיד שנוכל לעשות כדי להציל את חיינו‬
‫זה לקחת מצוף הצלה של משמר המפרץ,‬ ‫לגלוש עם הזרם,‬
‫ולהתפלל למי שתרצה‬
‫שנצליח לצאת מכאן בחיים."‬
‫"אני לא מבין."‬ ‫-"האמת, גם אני לא."‬
‫גם לא רציתי לבחון את זה יותר מדי,‬
‫כי כבר ראיתי שזה לא בשבילי.‬
‫הוא מבריג חזרה את הברגים,‬
‫ואנחנו חוזרים באותה דרך.‬
‫ואז אנחנו מגיעים לקצה המנהרה.‬ ‫טוב, לא יכולתי להוריד את החומר הזה.‬
‫שטפתי את עצמי במים מהביוב,‬ ‫וזה היה יותר גרוע.‬
‫הבגדים שלי… נורא.‬
‫נכנסנו למשאית.‬
‫אנחנו נוסעים לאורך דרך אינסופית,‬ ‫שמסתיימת בסוף,‬
‫והוא אמר, "תפנה כאן.‬
‫ראית איפה היינו כשהיינו מתחת?"‬
‫"כן, ראיתי."‬
‫"אם נחפור את המנהרה המתאימה,‬ ‫היא תיקח אותנו ישר לכספות של הבנק."‬
‫עכשיו אהבתי את זה.‬
‫העזרה שהייתי זקוק לה הופיעה,‬
‫כי הבחור הזה היה פנוי לזה כל יום, כל היום.‬
‫ואז התחלנו בחודשים של עבודה עם מריו.‬
‫טיפסנו במדרגות,‬
‫קדחנו במקדחה החשמלית הפנאומטית,‬
‫שתינו הרבה מאטה.‬
‫השארנו את המכוניות ליד פתח הצינור.‬
‫קשרנו אליהן חבלים ונכנסנו פנימה.‬
‫שניים מאיתנו ירדו,‬
‫והשאר נשארו למעלה ושמרו באופן פאסיבי.‬
‫המשטרה הייתה במרחק 30 מטר,‬
‫ולא ידענו אם אולי מישהו ראה אותנו מהחלון,‬ ‫ועכשיו הוא בדרך למטה.‬
‫המכשולים היו החומרים.‬
‫היינו צריכים מקדחים,‬ ‫מסורי דיסק, מנורות, כבלים…‬
‫כל החומרים שהשתמשנו בהם.‬
‫היינו צריכים לתקן את הגנרטור,‬
‫לקנות כלי עבודה.‬
‫כמה זה עולה?‬ ‫-500.‬
‫חמש מאות עם סוללות?‬
‫ואז נעליים, קסדות וחגורות הצלה לכולם.‬
‫היו לי את החיים שלי,‬
‫ובלילה, טוב…‬
‫שואלים אותי, "גנבת?"‬ ‫לא, עבדתי. התייחסתי לזה כמו לעבודה.‬
‫מכיוון שבאופן קבוע‬ ‫הייתי יוצא בלילה וחוזר ביום למחרת,‬
‫אשתי לשעבר, אליסיה,‬ ‫חששה שמריו בא לקחת אותי כדי לחגוג.‬
‫האמת היא שנסענו לחפור את המנהרה.‬ ‫לפעמים גם יצאנו לבלות.‬
‫בילינו קרוב לשנה בכניסה ויציאה. קצת יותר.‬
‫עדיין לא היה לנו כסף.‬
‫עדיין לא היה לנו אגו.‬
‫אלה היינו אנחנו.‬ ‫אם עלתה בעיה, היינו פותרים אותה בינינו.‬
‫ידעתי שב-15 מטר היינו צריכים להגיע לבנק.‬
‫היינו קרובים לבטון,‬
‫ופתאום…‬
‫פגעתי במשהו שונה.‬
‫פגעתי בצפיפות חומר שונה.‬
‫פתאום פגעתי במשהו חזק, וזה היה מלהיב.‬
‫אבל האם זה הקיר של הבנק?‬
‫האם חישבתי נכון?‬ ‫מדדתי נכון את גלגל האופניים?‬
‫ומה אם זה הקיר של המרתף של השכן?‬
‫מה אם ביום הגדול איכנס דרך החור,‬
‫ופתאום אמצא שם את השכן‬ ‫מחרבן בשירותים במרתף שלו?‬
‫טוב, כדי לשפר את הדיוק,‬
‫הכנתי מקדח באורך שני מטרים.‬
‫אז במקום בו הסתיימה המנהרה,‬
‫קדחנו ויצאנו על המדרכה.‬
‫אני אומר, "כן, זה המקגייוור שלי".‬
‫הבחור פתר את זה בשבילי ב-50 פסו, במבצע.‬
‫אחרת זה היה עולה 100.‬
‫עם חור רגיל,‬ ‫יש לך סוף שבוע שלם לפתוח תאי כספת.‬
‫כאן,‬
‫היינו צריכים לפתוח את תאי הכספת‬ ‫כמה שיותר מהר.‬
‫אז פרננדו אומר, "בטח, מכשיר כזה,‬
‫כמו שפועלי יריעות מתכת משתמשים בו,‬ ‫אתה רואה?"‬
‫אני אומר לו, "בסדר, זה הידראולי.‬ ‫בוא נראה מה נוכל לתכנן".‬
‫חיפשנו יחידה מיני הידראולית סטנדרטית,‬
‫ועל בסיס הקיבולת של היחידה ההידראולית הזו,‬
‫תכננתי את הצילינדר, הבוכנה שנותנת לזה דחף.‬
‫וככה הרכבנו את המתקן.‬
‫החלק האחורי היה טלסקופי,‬ ‫אז אפשר היה לווסת את המרחק.‬
‫עם המתקן הזה, היינו בטוחים מאוד.‬
‫ידענו שבשבע שניות נוכל לפתוח תא כספת,‬
‫ואף אחד לא ישמע.‬
‫וככה נולד "תותח הכוח".‬
‫כולנו דמיינו שנרד במנהרה‬ ‫לצינור הביוב עם השלל.‬
‫עכשיו, מה נעשה שם?‬
‫הרעיון הבסיסי העיקרי היה ללכת לגדת הנהר,‬
‫אבל בעיקרון, זה מה שהשוטרים יחשבו.‬
‫ברגע שהם יגלו שברחנו,‬
‫הם ילכו לנהר.‬
‫לכן כאן אני אומר‬ ‫שאנחנו חייבים ללכת לכיוון השני.‬
‫בכיוון השני היה יתרון,‬
‫כי היו מאה מקומות לצאת בהם.‬
‫אז אחרי שסרקנו את השטח,‬
‫מצאנו את המקום הטוב ביותר,‬ ‫14 בלוקים מהבנק,‬
‫קרוב לפינה בה יכולנו להחנות מכונית,‬
‫לחפור בור בתחתית ולעבור ישירות,‬
‫בלי לצאת מהמנהרה או שמישהו יראה אותנו.‬
‫ההליכה בתוך המנהרה הייתה קשה,‬
‫כי כל מה שסחבנו היה מאוד כבד.‬
‫אז חשבנו להעלות את מפלס המים,‬ ‫כדי שנוכל לשוט.‬
‫אז בנינו את הסכר.‬
‫הרבה ברזל, חבלים, עץ,‬
‫וגם פוליאורתן מתרחב,‬ ‫כדי שהוא יהיה עמיד למים.‬
‫- "נוף קדמי"‬ ‫שישה מטרים -‬
‫עלינו מעל פני השטח,‬ ‫ואז הגיעה סערה גדולה מאוד.‬
‫עשרה-חמישה עשר יום אחרי הסערה,‬
‫ירדנו לראות את הסכר, והוא נעלם.‬
‫הסערה סחפה אותו משם.‬
‫אני אומר, "לא, די, מספיק. נלך ברגל.‬
‫"אני מבטיח לכם שנוכל לנצל את זה."‬
‫די כבר, נמאס לי. אבל פתאום אני אומר,‬ ‫"לא, בואו נבנה את הסכר,‬
‫כי כשהם יגלו שהיה לנו סכר ומגפי גומי,‬
‫זה יהיה נורא".‬
‫הרעיון ללמוד איך להגיע לכספת,‬ ‫או איך לחפור מנהרה,‬
‫הפך עכשיו ל…‬
‫למידת הפסיכולוגיה של יחידת הפלקון.‬
‫למצוא את המדריך שהיה, בוא נגיד,‬
‫התנ"ך של הנהלים במצב של חטיפת בני ערובה.‬
‫האזנה‬
‫לקשר של המשטרה.‬
‫אז התחלתי להבין את הזמנים, את המתודולוגיה,‬
‫ואת הדברים שיקרו כשפתאום,‬
‫מתוך הבנק, הם יגידו, "הם שודדים אותנו".‬
‫מבחינתי, כשאני מכיר את האויב,‬
‫אני כבר כמעט מנצח במלחמה.‬
‫אנחנו צריכים משאית מסוימת‬ ‫כדי שנוכל לפתוח דלת ברצפה.‬
‫אני חושב ששילמנו 5,000-6,000 דולר.‬
‫ובטו דה לה טורה‬ ‫לקח אותה לבית שהיה לו בווילדה.‬
‫שיפצנו שם את המשאית.‬
‫חתכנו ממנה חלק‬ ‫כדי שנוכל להעביר דברים דרך הרצפה.‬
‫התחלנו לעבוד, ואשתו הייתה שם.‬
‫אז אמרתי, "מה היא עושה פה?"‬
‫הסתכלנו זה על זה וחשבנו,‬ ‫"למה גם הגברת הזאת כאן?"‬
‫"לא, זה בסדר."‬
‫זה הכול.‬
‫זה היה הרגע בו הכרתי את אליסיה די טוליו.‬
‫- אליסיה די טוליו‬ ‫האישה -‬
‫אבל היא אפילו לא ידעה איך קוראים לי,‬
‫כי בשום שלב לא הצגתי את עצמי או משהו.‬
‫אבל הייתי שם.‬
‫אנחנו צריכים נהג.‬
‫איש הכפר, סאלואצ'בריה‬‫.‬
‫איש חוק.‬
‫אחר כך הוספנו את הילד.‬
‫"אתה תהיה שם ביום הגדול.‬
‫הדבר היחיד שתצטרך לעשות‬ ‫זה לכוון אקדח ולעשות מה שנגיד לך."‬
‫כן, תאר לך…‬
‫ביליתי 500 יום במחשבה על העבודה הזאת.‬
‫לא עשיתי שום דבר חוץ מזה.‬
‫ביום הראשון כבר ידעתי‬ ‫איך להוציא משם את הכסף,‬
‫אבל בכל זאת,‬ ‫ביום השני שיפרתי את ההישג שלי,‬
‫וכך גם ביום השלישי.‬
‫כמה פעמים שיפרנו את ההישג שלנו?‬
‫חשבתי על התוכנית בספטמבר 2004.‬
‫אתם יודעים מה חשבתי, בכנות?‬
‫שבתחילת 2005 כבר נוכל לעשות את זה.‬
‫טעות.‬
‫מעולם לא חשבתי שזה יהיה כל כך קשה,‬ ‫ושזה ייקח יותר משנה.‬
‫- מתפרת סקנציאני -‬
‫מכנסיים.‬
‫הייתי כל כך בפנים,‬ ‫שרציתי להיכנס אפילו אם ירד גשם.‬
‫באותו זמן, הסיכון היחיד היה‬ ‫שבמצב של בני ערובה, מישהו מבריק,‬
‫מישהו שיחשוב שנוכל לברוח דרך הביוב,‬
‫יחסום את היציאה שלנו,‬ ‫ואז להתראות, לא נלך לשום מקום.‬
‫לא הייתי מאוד מרוכז ביום ההוא,‬
‫אבל הייתי נחוש.‬
‫כשהכול התגלה, זה היה כאילו…‬
‫שאנחנו עומדים לכתוב רומן.‬
‫זה עמד להיות המוקד של הקיץ.‬
‫האירוע שלנו יתקיים ביום שישי, ה-13 בינואר.‬
‫מישהו מאמין באמונות תפלות?‬
‫טוב מאוד.‬
‫- 13 בינואר, 2006‬ ‫היום הגדול -‬
‫התעוררתי בשבע בבוקר.‬
‫התלבשתי בקפידה והכנתי את הנעליים,‬ ‫החולצה והעניבה שלי.‬
‫יצאתי לאסוף את הילד,‬
‫ויצאנו לכיוון האזור של היום הגדול.‬
‫אני זוכר שישבתי ליד שולחן גדול בלילה,‬
‫הנחתי עליו את כל מה שהייתי צריך לקחת,‬
‫והכול היה נקי מטביעות אצבעות.‬
‫בואו נחשוב ונעבור על העמדות.‬
‫ראשית, בשעה תשע בבוקר,‬
‫סבסטיאן ירד בצינור הביוב.‬
‫התחלתי ללכת.‬
‫הגעתי לסכר.‬
‫בסכר הפעלתי את המנוע,‬
‫ווידאתי שהכול היה במצב טוב.‬
‫דחפתי את עצמי בבור שהוביל לבנק,‬
‫וחיכיתי שהם ייתנו לי אישור.‬
‫הדוקטור…‬
‫ובטו,‬
‫אתם תיכנסו ברגל.‬
‫אליסיה נסעה איתי למקום.‬
‫היא הורידה אותי בפינה ליד הבנק,‬
‫והלכה. היא השאירה את המכונית‬ ‫במקום בו היא הייתה אמורה להשאיר אותה.‬
‫את המכונית שלי.‬
‫עכשיו, איש הכפר הולך,‬
‫והוא ייכנס לעמדה בביוב הבריחה,‬ ‫בפינת הרחובות טרס סרחנטוס וליברטד.‬
‫חניתי.‬
‫הילד ואני הלכנו לאורך בלוק או שניים.‬
‫מצאנו את הפורד "אסקורט" שכבר חיכתה לנו.‬
‫עמדנו שם ודיברנו, שנינו היינו לבושים יפה.‬
‫לבשתי את חליפת שלושת החלקים הקלאסית שלי.‬
‫עברנו ליד וראינו את המכונית החונה‬ ‫עם מריטו והקולגה הנוסף.‬
‫"היי, מה נשמע?"‬
‫אני אגיע ברכב הזה.‬
‫אשאיר אותו כשאורות האזהרה דולקים,‬ ‫עם מנקבי צמיגים במושב האחורי,‬
‫כדי שכשאנשי יחידת פלקון יגיעו,‬ ‫הם יראו שזה היה רכב המילוט שלנו.‬
‫באותו 13 בינואר אנחנו נכנסים.‬ ‫אני מוודא שהכול תקין.‬
‫האזעקות, מצלמות האבטחה,‬
‫וזה מה שאני מציג למשטרה המקומית.‬
‫- וולטר סראנו‬ ‫השומר -‬
‫במהלך הזמן הזה, שהיה נראה שעובר מהר למדי,‬
‫הייתי עייף מאוד.‬
‫יותר מזה, אני חושב שאפילו חצי ישנתי.‬
‫בדרך לשם, כן, לאט מאוד ובצורה חלקה מאוד,‬ ‫טפטפתי כמה טיפות.‬
‫הדבק הזה הוא פטנט שיש לנו‬
‫כדי להסוות את טביעות האצבעות שלנו.‬
‫והגענו לחניון של הבנק.‬
‫יצאנו מאוד ברוגע,‬
‫וכשעמדנו מול דלת הכניסה,‬
‫השוטר בבונקר מאותת לנו ואומר‬
‫שבצוהריים העובדים יוצאים להפסקה,‬ ‫והדלת נשארת סגורה.‬
‫אז הילד ואני הגברנו קצב.‬
‫עלינו לרמפה.‬
‫הלכנו ישר לדלת הראשית,‬ ‫והדוקטור ובטו בדיוק נכנסו לבנק.‬
‫שמתי לב שמישהו לובש אפוד מגן.‬
‫עשיתי זום-אין במצלמה, מצלמה שמצלמת מהחזית.‬
‫בדיוק כשהאדם הזה מתחיל ללכת,‬
‫אפשר לראות שיש לו אקדח במותן.‬
‫נכנסתי, הראיתי את הנשק.‬
‫אל תזוז. קדימה.‬
‫היו אנשים שחיכו בתור, אז הלכתי…‬
‫לא לזוז!‬
‫לבלום את המאבטח.‬
‫אמרתי לאנשים, "בסדר, זה שוד,‬ ‫כולם לרדת על הרצפה".‬
‫על הרצפה! זה שוד! כולם על הרצפה!‬
‫"אם תביטו לרצפה, לא יהיו שום בעיות.‬
‫הכול יהיה בסדר,‬ ‫אבל תעשו מה שאנחנו אומרים."‬
‫- אסטלה מאריס‬ ‫הלקוחה -‬
‫אני רואה מישהו‬ ‫עם חולצה בצבע סלמון, או ורוד.‬
‫אני רואה שכבר יש לו אקדח ביד.‬
‫קדימה.‬
‫ואז אני מפעיל את האזעקה.‬ ‫אני שולח התרעה ששודדים את הבנק.‬
‫קומה שנייה.‬
‫מריטו והילד לוקחים את זה.‬
‫זהירות!‬
‫כשאתה מתחיל לעבוד בבנק,‬ ‫עושים לך הכשרה למקרים כאלה.‬
‫בקורס הם אומרים ששיטת הפעולה שלהם,‬
‫בדרך כלל, היא מאוד מהירה. לוקח להם‬ ‫דקה וחצי, שתי דקות, שלוש דקות. הם זריזים.‬
‫זכרתי את זה.‬ ‫הייתי על הרצפה, והתחלתי לספור.‬
‫- לאנדרו‬ ‫עובד הבנק -‬
‫אני רואה מישהו נכנס והולך אל הכספומט.‬
‫הוא חבש כובע ולבש אוברול.‬ ‫אני רץ החוצה ותופס אותו. זה היה פרננדו.‬
‫לא זיהיתי אותו,‬ ‫כי אף פעם לא ראיתי אותו לבוש ככה.‬
‫הילד ואני עלינו לקומה השנייה.‬
‫אותה פעולה: "כולם על הרצפה, זה שוד."‬
‫עוד שני צעדים וקפצתי מעל הזכוכית,‬
‫ונחתי ליד שולחן הקופאית.‬
‫"הכסף! קדימה!"‬
‫אני אשיג מכשיר קשר משטרתי.‬
‫אני אשמע בדיוק מתי השוטרים הקרובים מגיעים.‬
‫ברגע הזה נבצע את השלב הראשון בתוכנית:‬
‫"קוקו."‬
‫אני אקח בן ערובה,‬
‫אחכה שהניידת הראשונה תגיע,‬
‫ואעמיד פנים שאני רוצה לברוח איתו מהבנק.‬
‫אני אחכה שהם יגידו לי לעצור,‬
‫ואז אחזור פנימה.‬
‫והפעולה הזאת היא מה שתמנע מהם‬ ‫לחשוב שאנחנו מתכוונים לברוח דרך מנהרה,‬
‫כי אם אנחנו רוצים לברוח דרך הדלת…‬
‫ברגע ששלב "קוקו" מסתיים,‬
‫אנחנו נסגור את דלת הבנק,‬
‫ואז נעבור לשלב השני.‬
‫ואז שמעתי את הסירנה של המשטרה,‬
‫ואז מתחילות לעלות לך בראש המון שאלות,‬
‫כי בסופו של דבר זה לא שוד‬ ‫של כניסה ויציאה מהירה. איך זה יסתיים?‬
‫"ברגע האחרון."‬
‫הם שודדים בנק בסן איסידרו.‬
‫ואז אנחנו עוברים לשלב השלישי,‬
‫שהוא הורדת השומר במרתף.‬
‫זה הבחור שמתקשר עם מי שבחוץ.‬
‫הוא לא יכול לראות או לשמוע שום דבר מהכספת.‬
‫חטפנו את המנהל, ירדנו לבונקר.‬
‫הכול היה עניין של שניות.‬
‫זה נשמע כמו הרבה דברים,‬ ‫אבל הכול קרה בשניות.‬
‫קדימה. צא, כי אנחנו הולכים. בסדר.‬
‫מלמעלה אנחנו שומעים אותם‬ ‫מתחילים להגיד לשוטר שיצא החוצה.‬
‫הוא תופס אותי ואומר,‬ ‫"תהיה רגוע. שוטר, תיכנע".‬
‫אני אומר, "לא איכנע".‬
‫ובשום אופן הוא לא רצה לפתוח את הדלת הזאת.‬
‫במקרה שהוא לא ירצה לצאת,‬
‫אנחנו נכסה את החלונות,‬
‫ואחד מאיתנו ישגע אותו בדפיקות על החלונות.‬
‫צא החוצה, קדימה!‬
‫הבחור באוברול מתחיל להתעצבן קצת.‬
‫הוא תופס את המנהלת התפעולית בשיער‬
‫ודוחף אותה על החלון של דלת הבונקר.‬
‫אמרתי, "תקשיב, חבר,‬
‫רק השתחררתי מכלא סיירה צ'יקה,‬
‫ואני חוזר, אז אל תסבך את העניינים.‬
‫אני נותן לך את המילה שלי, כגנב ותיק,‬ ‫שאשחרר אותך מייד".‬
‫הוא אמר, "באתי לתת לך את המילה שלי‬ ‫שלא אהרוג אותך".‬
‫והבחורה אמרה לו שלא ילך, כי הם יהרגו אותו.‬
‫זה היה מכוער.‬
‫ו… שום דבר.‬
‫כי הוא עבד כל יום. זה בחור שעבד איתך.‬
‫מה אם הם יירו בו?‬
‫צא משם! קדימה!‬
‫המנהלת התפעולית אומרת, בבכי,‬
‫היא כבר חווה התמוטטות עצבים,‬
‫שאסגיר את עצמי,‬ ‫ושהיא עוד לא זכתה לבלות זמן עם הנכדה שלה.‬
‫הם מתעסקים עם חברים שלך‬ ‫וקולגות שלך, אתה מבין?‬
‫אם הם מאיימים להרוג אחד מאיתנו,‬ ‫הם יהרגו עוד.‬
‫זה מכעיס אותך. אתה מרגיש כעס וחוסר אונים.‬
‫קדימה, צא משם. תגידי לו שיצא.‬
‫אני אומר לאיש בחליפה האפורה, "אני אלך.‬
‫תהיה רגוע, אל תיגע בבני הערובה.‬
‫הדבר היחיד שאני מבקש‬ ‫זה שלא תיגע בבני הערובה".‬
‫הוא פתח את הדלת.‬
‫הוא הניח את האקדח על השולחן,‬
‫וגם את הטלפון שלו, אמצעי התקשורת שלו.‬
‫כשאני יוצא, אני מרים ידיים ונכנע,‬ ‫והוא לא מחפש עליי כמו חובבן.‬
‫הוא מחפש עליי כמו מישהו‬ ‫שיודע בדיוק מה הוא עושה.‬
‫החזקתי אותו בידיים, וירדנו במדרגות.‬
‫לקחתי אותו לדלת.‬
‫הצמדתי את אקדח התשעה מ"מ לגב שלו.‬
‫הוצאתי את המחסנית וסובבתי את הכדור,‬
‫כדי למנוע את הירייה המהירה של האקדח.‬
‫"לך." "מה?" "לך מפה."‬ ‫אנחנו פותחים לו את הדלת.‬
‫והוא הלך. שחררנו אותו.‬
‫שחררנו את השוטר.‬
‫מתחילים להתעורר אצלי ספקות.‬ ‫מי הם? במה הם חמושים?‬
‫למי קראת?‬
‫סמל סראנו לא האמין‬
‫שפשוט ייתנו לו ללכת משוד.‬
‫כשהתקרבתי למפקד ברחוב, ראיתי את הבנק.‬
‫אני מסתכל על הקומה השנייה,‬
‫ורואה את האיש בחליפה האפורה ככה,‬ ‫מראה את הטלפון.‬
‫כשהוא מראה את הטלפון,‬ ‫אני אומר לגוסטבו שהוא שלי.‬
‫הוא אומר, "איך אתה יודע?"‬ ‫"יש עליו לוגו. הבת שלי הדביקה אותו עליו.‬
‫הוא שלי. תתקשר אליו, כי הוא שלי."‬
‫בהתחלה,‬
‫שני אנשים היו אמורים לנהל את המשא ומתן,‬
‫הדוקטור ואני.‬
‫אחר כך, מכיוון שאני נוטה להגזים,‬ ‫בגלל איך שאני מנסח דברים,‬
‫בגלל לימודי התיאטרון שלי‬ ‫והדרך בה אני מתנהג,‬
‫הדוקטור אומר,‬ ‫"לא, מריטו צריך להיות המתווך".‬
‫וככה זה הלך.‬
‫שפם מזויף, כיפה, משקפיים וקפוצ'ון.‬
‫בתפקיד שלי כמתווך,‬
‫בעיתונים התחילו לכתוב,‬
‫"האיש בחליפה האפורה".‬
‫הלו?‬
‫כן, גברתי.‬
‫לא, גברתי, אני לא וולטר סראנו.‬
‫אבל כבר שחררתי את בעלך, גברתי, אז תירגעי.‬
‫כן, גברתי, אני אחד הגנבים. תירגעי.‬
‫תירגעי, בבקשה.‬
‫אני אגיד להם להתקשר אלייך.‬
‫תירגעי, גברתי.‬
‫רדי מהקו, בבקשה.‬
‫מייד הכתי עם הטלפון בזכוכית,‬
‫כדי שהשוטר הזה יתקשר אליי.‬
‫ואמרתי,‬
‫"אשתו של וולטר סראנו התקשרה אליי.‬
‫בבקשה תגידו לו שיתקשר אליה, כי היא מיואשת.‬
‫- TV כרוניקה -‬
‫אנחנו חוזרים בשידור חי‬ ‫לשוד הבנק עם בני הערובה בסן איסידרו.‬
‫שדרות ליברטדור חסומות לאורך שלושה בלוקים.‬
‫אסור להיות כאן. לך אחורה.‬
‫והגישה לאנשי תקשורת מוגבלת אפילו יותר.‬
‫הציבו אותנו במרחק‬ ‫של כמעט בלוק וחצי ממוקד הפעילות.‬
‫השלב הבא‬
‫הוא לסגור את שער החניה.‬
‫בעיקרון, אם המשטרה תיכנס לחניון, לא נצליח.‬
‫למה? כי לא נוכל‬ ‫להביא את "תותח הכוח" מהמכונית.‬
‫אחרי 12:30 בצוהריים,‬
‫אני שומע שהם מתחילים לצפצף לי,‬
‫והם אומרים, "תפרוץ".‬
‫אני מכה, ומרגיש‬ ‫שהם מתחילים להזיז דברים בצד השני.‬
‫הסיבה היא שהכיתי בחלק האחורי של איזה רהיט,‬
‫אז הם לא היו יכולים למצוא את החור שעשיתי.‬
‫זה רגע חשוב,‬ ‫לראות את הפרצוף של היצור הזה דרך החור, כי…‬
‫זה נתיב הבריחה שלנו.‬
‫נכנסתי שם לעמדה כדי לעבוד‬ ‫על תיבות הכספת הקלות יותר, בוא נגיד.‬
‫מה הכוונה ב"קלות יותר"?‬ ‫אלה עם המרחק הכי קטן בין הצירים לתיבה.‬
‫חישבנו את הזמן, פחות או יותר,‬
‫כך שנספיק לפתוח 400 תאי כספת בשעתיים.‬
‫אנחנו לא יודעים מה דורשים החוטפים‬
‫תמורת שחרור את בני הערובה וכניעה.‬
‫יש זרם בלתי פוסק של ניידות משטרה ושוטרים,‬
‫אבל עדיין אין פתרון באופק למצב הזה.‬
‫צפינו במוניטור, טלוויזיה בלי קול,‬ ‫כמו שיש בכל הבנקים.‬
‫התקשורת כבר סיקרה את זה.‬
‫ובאותו רגע אני מביט מהחלון,‬
‫ורואה את הבחור עם אנטנת הרדיו‬
‫מצביע עליי,‬ ‫אבל הוא מתחיל להביט הצידה, ככה.‬
‫הוא הסתכל עליי,‬ ‫הסתכל על הרדיו, והסתכל הצידה.‬
‫אמרתי, "מה קורה פה?"‬
‫מכיוון שאני גנב מנוסה,‬ ‫אני מבין שמשהו לא בסדר.‬
‫הוא אומר, "הינה בא האדם‬ ‫שינהל איתכם משא ומתן".‬
‫"מי זה?" והוא אומר, "הבחור עם הזקן".‬
‫מיגל אנחל סילאו.‬
‫הייתי רב סרן ביחידה המיוחדת "פלקון"‬ ‫במשטרת בואנוס איירס.‬
‫הייתי מתווך וחבר בצוות הטקטי.‬
‫- מיגל סילאו‬ ‫המתווך -‬
‫אנחנו מחנים את הרכבים שלנו, כרגיל.‬
‫והם עדכנו אותנו.‬
‫הם נתנו לי את מספר הטלפון‬ ‫למכשיר שבתוך הבנק.‬
‫הלכתי מאחורי רכב שהיה מעין משאית,‬
‫עם השותף שלי, שגם מחפה עליי כמו מגן.‬
‫שם אני יוצר קשר.‬
‫והוא מתחיל להסביר מה קרה.‬
‫הוא אמר שזה היה אמור להיות שוד זריז,‬ ‫והם טעו, ועכשיו הם לכודים.‬
‫הם לא רצו לפגוע באף אחד,‬ ‫אבל גם לא רצו לחזור לכלא.‬
‫תראה, חבר,‬
‫עד לפני רגע ישבתי 15 שנה בסיירה צ'יקה.‬
‫אז בוא נעשה את זה קצר וקל.‬
‫המתווך, שוטר דרג א' במקצועו,‬
‫יודע שאני גנב דרג א' במקצועי,‬
‫אחרי שאמרתי שישבתי בסיירה צ'יקה.‬
‫מעבר למה שנאמר, אני גם שם לב,‬
‫כמו כל המתווכים,‬ ‫לסימנים ומחוות לא מילוליים.‬
‫האדם הזה ישב, רגל על רגל.‬
‫אז התנוחה שלו לא התאימה‬ ‫למה שקרה שם באותם רגעים.‬
‫- שוד בנק:‬ ‫שני בני ערובה משוחררים -‬
‫בדרך כלל במצבים של בני ערובה‬ ‫יש הרבה לחץ, אדרנלין,‬
‫אנשים צועקים ומקללים אותנו.‬ ‫-תקשיב לי רגע.‬
‫תקשיב לי.‬
‫אתה תטפל בוועידת החירום,‬
‫כדי שאני אוכל לטפל במצב כאן, בסדר?‬
‫אמרתי, "בסדר, שחררו מישהו לחוץ,‬ ‫את אחד החטופים".‬
‫תזכור שנפטרתי מהאויב הטבעי שלי.‬
‫נתתי לשוטר, וולטר סראנו, ללכת.‬
‫זו מחווה של רצון טוב.‬
‫אל תבקש עוד בני ערובה. זה הכול.‬
‫אני סוגר את הסלולארי,‬
‫אנחנו מסתכלים אחד על השני,‬ ‫והבוס שלי אומר, "תרוויח לנו זמן, סילאו".‬
‫זה היה אותו דבר שאני רציתי. זמן.‬
‫זמן לפתוח תאי כספות.‬
‫לא עצרתי לראות מה יש בתוכם.‬
‫אם התא נפתח, כבר עברתי לבא.‬
‫הייתי קפדן, שברתי את כל המנעולים.‬
‫בזמן שפרצתי את כל תאי הכספות,‬
‫הגיע מישהו מהבנק וצעק עליי.‬
‫"מה אתה עושה פה?"‬
‫והסתכלתי עליו ככה, כמובן שעטיתי מסכה.‬
‫ופרננדו אומר,‬
‫"אתה לא מחלק עוד הוראות.‬ ‫אני מחלק את ההוראות עכשיו".‬
‫ואז האיש הזה הלך.‬ ‫אבל כבר חשבתי, "אופס, הם תפסו אותי".‬
‫היו לנו הרבה בני ערובה.‬
‫מאוחר יותר גילינו שהיו 23.‬
‫אל תהיו מטומטמים.‬
‫היה שם אחד שהיה קצת יותר אלים באופיו‬ ‫וביחס שלו אליך.‬
‫היה אחר שאמר, "תירגעו, התובע המחוזי בדרך.‬
‫אנחנו מנהלים משא ומתן על הסגרתנו,‬ ‫תהיו רגועים".‬
‫היה שם אדם לחוץ מאוד. הוא עמד להתפוצץ.‬
‫הוא רצה להשתין.‬
‫הוא קצת יילל.‬
‫"כן, אדוני?" "אני לא יכול."‬
‫"למה?" "כי הם מסתכלים עליי."‬
‫טוב, לך למדרגות, חבר. בבקשה.‬
‫הסיטואציה התחילה להלחיץ את האנשים.‬
‫"מה הבעיה, משוגע?"‬
‫"אני לא יכול, אני לחוץ!"‬
‫לא, חבר, בחייך! אתה הולך.‬
‫בסדר, בוא הנה.‬
‫בוא נלך, עכשיו.‬
‫פתחנו את המחסום וזרקנו אותו החוצה,‬ ‫פשוטו כמשמעו.‬
‫אנשי הכוחות המיוחדים הגיעו מייד,‬
‫החזיקו אותו, זרקו כמה אגרופים,‬
‫כי הם לא ידעו אם הוא היה בן ערובה או שודד.‬
‫את בהיריון, גברתי?‬
‫בסדר, את הולכת. בואי הנה.‬
‫יש כאן תנועה באזור בנק ריו.‬
‫שני אנשים שוחררו, גבר ואישה.‬
‫אנחנו רואים את הרגע בו האישה‬
‫שוחררה על ידי הפושעים שמחזיקים כבני ערובה‬
‫עובדי בנק ריו, וגם לקוחות.‬
‫הבנו שמתנהל משא ומתן אינטנסיבי‬ ‫מול אנשי המשטרה,‬
‫שמנסים לשכנע אותם להיכנע.‬
‫- שוד בנק‬ ‫שוחררו שני בני ערובה -‬
‫היו לי שני מכשירי קשר.‬ ‫אחד היה פתוח על הערוץ המשטרתי,‬
‫והשני היה כדי לתקשר עם השותפים שלי.‬
‫והיה לי עוד אחד,‬
‫שהיה מכשיר קשר זול מאוד,‬
‫מהסוג שקונים בזוג.‬
‫באותו מכשיר קשר, שהיו לו ערוצים,‬
‫אני זוכר שהתחלתי לסרוק,‬
‫ולהאזין ליחידת פלקון.‬
‫אני זוכר שלקחתי את מריו‬ ‫ואמרתי לו, "תקשיב לזה".‬
‫האזנתי לצלפים ששולחים מידע למפקד המבצע,‬
‫ולמפקד המבצע שענה לצלפים.‬
‫שמעתי אותם אומרים, "יש לי את זה שלמעלה".‬
‫"יש לי את זה שלמטה."‬
‫זה אומר שאם הבוס אומר, "עכשיו",‬
‫דה לה טורה ואני חוטפים כדור במצח.‬
‫ודה לה טורה ראה אותם.‬ ‫הוא בא ולקח ממני את הטלפון,‬
‫ואמר, "תוריד אותם,‬ ‫או שאהרוג מישהו בשידור חי".‬
‫אני לא זוכר היטב את המילים,‬ ‫כי ברור לנו שזה היה מצב קיצוני ואינטנסיבי.‬
‫אז האנשים האלה יורדים מהגג לבקשתו.‬
‫אבל היו שלושה צלפים של פלקון.‬
‫הוא לא ראה אותם.‬
‫קבענו משך זמן מסוים לעבודה בבנק,‬
‫לפתיחת תיבות הכספת ולהעברת בני הערובה.‬
‫באותו משך זמן, פתחנו 143 תאי כספת.‬
‫התאים האחרים דרשו זמן להתאמת הציוד,‬
‫ולא התכוננו לזה.‬
‫אז התקבלה ההחלטה שאנחנו עוזבים.‬
‫ברגע שיסתיימו השעתיים,‬
‫אנחנו ניכנס לעמדה‬ ‫כדי להוריד את השלל כמה שיותר מהר.‬
‫אני מקבל שיחה מאראוחו.‬
‫קדימה. שלב "פיצה".‬
‫אז אני עושה עוד שיחה אחת.‬
‫הוא אומר שהם יסגירו את עצמם.‬
‫"טוב, אתה צודק, חבר.‬ ‫זה לא הולך לשום מקום."‬
‫והם רצו לאכול משהו,‬
‫כי הם עומדים לבלות ימים רבים בתחנת המשטרה,‬ ‫והם לא יוכלו לאכול.‬
‫"תביאו לי כמה פיצות.‬
‫תביאו לי משקאות קלים.‬ ‫נאכל משהו, ואז נסגיר את עצמנו."‬
‫אני מבהיר שאלה לא פיצות ארגנטינאיות.‬
‫אני חושב שבדוח אחד מהם אמר,‬ ‫"אם אבקש מסילאו פיצה ארגנטינאית,‬
‫חמש כאלה, הוא יבין שאנחנו חמישה,‬ ‫וייכנס לבנק תוך חמש דקות". וזה היה קורה.‬
‫והחל מאותה נקודה, אחרי שהבקשה שלו התקבלה‬
‫וההחלפה עמדה להתקיים, הקשר אבד.‬
‫מה אני אעשה בינתיים?‬
‫אני אקח את הנשק ואשאיר אותו בכספת,‬
‫ואני עובר לשלב "חימצון שיער".‬
‫נשפוך חמישה ליטרים של נוזל הלבנה‬ ‫כדי לא להשאיר שום דנ"א.‬
‫וזה השיער.‬
‫אני יוצא אחרון, יחד עם אראוחו.‬
‫הוא כורך סביבו חבל, ככה,‬ ‫ומושך את הרהיט לאחור.‬
‫גרסיה בולסטר ניסה להתניע את הסירה,‬
‫ולא הצליח.‬
‫וויטטה היה לחוץ מאוד,‬
‫והתחיל להגיד, "אל תשתמש במשנק,‬ ‫אתה תציף את המנוע".‬
‫עם השלל ומנוע שלא מניע, אני משתגע.‬
‫ויטטה ניסה להתניע ולא הצליח,‬ ‫אז הם התחילו לחתור.‬
‫כולנו היינו בסירה הקדמית, שהיה לה מנוע,‬
‫חוץ מאראוחו, שאמור היה לשוט בסירה המתנפחת.‬
‫אני זוכר שזרקתי את עצמי בסירה שמאחור,‬
‫מעל הכסף.‬
‫מעל שקיות רבות של כסף, ככה.‬
‫עברנו תעלת ביוב קרובה מאוד לבנק.‬ ‫ראינו צללים ושמענו קולות.‬
‫ופתאום, המנוע התחיל לפעול.‬
‫עברנו 14 בלוקים, והגענו לפתח הביוב.‬
‫הודענו לשותף הנוסף, איש הכפר, שהיה למעלה,‬ ‫שאנחנו כבר למטה,‬
‫אז הוא הרים את המכסה עם מוט,‬ ‫כי הוא היה כבד.‬
‫אני חושב שאני הגעתי אחרון.‬ ‫כולם כבר היו במשאית.‬
‫אי אפשר היה להכניס עוד שום דבר,‬ ‫רק אנשים ושקיות.‬
‫נעמיס את השלל…‬
‫וואלה.‬
‫כולנו היינו בקרוואן,‬ ‫בדרך למקום בו נחלק את הכסף.‬
‫הרעיון שלי היה‬ ‫שהם חוסמים את הכניסה ושהם יתנגדו.‬
‫כבר לא שמענו שום רעש.‬
‫לא היה שם אף אחד.‬
‫התחלנו להסתכל זה על זה.‬
‫חשבתי שהם יתחזו לבני ערובה ויחליפו בגדים,‬
‫שהם למעלה, מחכים למשטרה.‬
‫אנחנו מגיעים למקום שבו יש שער פתוח,‬
‫ואנחנו מתחילים לפרוק את השקיות.‬
‫ושקיות…‬
‫אני לא רוצה להרוס את הפנטזיה שלכם.‬
‫ועוד שקיות.‬
‫מייד בהתחלה רציתי להדליק טלוויזיה,‬
‫כדי לראות איפה הם.‬
‫אנשי יחידת פלקון עדיין לא נכנסו פנימה.‬
‫כל השקיות שלנו היו שם.‬
‫ופתאום,‬
‫"כעת הם נכנסים…"‬
‫וראינו, בשידור חי,‬
‫איך אנשי היחידה עומדים לתפוס אותנו.‬
‫"משטרה!"‬
‫הדלת נפתחה, ונכנסנו.‬
‫באותו רגע חשבתי שאני נכנס לקרב.‬
‫- בני הערובה משוחררים -‬
‫השעה 19:12, ואנחנו רואים תנועה‬
‫של שוטרים ושל אנשי יחידת פלקון,‬ ‫שנכנסים פנימה.‬
‫פטיש לחלון, ותוך שתי שניות‬ ‫הם השתלטו על הסניף.‬
‫כאן אתה מתחיל למיין מי זה מי.‬
‫כולם חשודים.‬
‫הם חיפשו על כולנו,‬
‫כשהידיים שלנו למעלה.‬
‫וכשיצאנו, אימא שלי הייתה בחוץ עם בעלה,‬
‫והם נתנו להם לראות אותנו, לא יותר.‬
‫מצאתי את בעלי ואת הבן שלי.‬
‫רגע אמוציונלי מאוד.‬
‫אנבלה, ארבעת הפושעים, האם הם נעצרו?‬
‫מה בדיוק קרה? מה אתם יודעים שם?‬
‫כן, ארבעת הפושעים‬ ‫ששדדו את סניף הבנק הזה הוכנעו.‬
‫כל הסיפור הסתיים לאחרונה,‬
‫לפני מספר רגעים, בדיוק בשעה 19:20.‬
‫הם התחילו למיין אנשים לעובדי בנק ולקוחות.‬
‫טוב, התור התחיל להתקצר,‬ ‫עד שלא נשאר שם אף אחד.‬
‫אני זוכר ששמנו את כל הכסף בצד.‬
‫מאה אלף דולר. עשינו ערמה קטנה.‬
‫מאה אלף דולר, עוד ערמה קטנה…‬
‫המקום בחדר התחיל להצטמצם.‬
‫בשלב מסוים ישבתי על הר של…‬
‫הר של חבילות של עשרת אלפים דולר.‬
‫בסן איסידרו‬ ‫הסתיימה הסיטואציה עם בני הערובה.‬
‫אנחנו בשידור חי משם, אחרי שבע שעות.‬
‫כל בני הערובה חופשיים, ואף פושע לא נעצר.‬
‫"הכול כאן, נהדר!‬ ‫איזו שמחה! בואו נחלק את הכסף."‬
‫מישהו אמר, "יש מחשבון?"‬ ‫לא, חבר, אין מחשבונים.‬
‫עשינו את החשבון, ואני זוכר שנשארו 20 דולר.‬
‫מכיוון שנשארו 20 דולר,‬
‫והיינו חמישה, ולא היה לנו עודף,‬
‫ויטטה קרע את השטר.‬
‫היו אנשים שחיפשו בחדרים,‬
‫כי אנשים פונו מהבנק אחד-אחד.‬
‫כשמישהו אומר,‬ ‫"הרהיט הזה לא אמור להיות כאן",‬
‫הם מבינים. הם מזיזים את הרהיט‬ ‫ומוצאים את החור.‬
‫לאן זה הולך?‬ ‫-שמאלה.‬
‫המפקד רוצה להיכנס.‬ ‫יש דלת בהכנה ביתית ומלכודת.‬
‫קוראים ליחידת חומרי הנפץ,‬ ‫שהם המומחים בתחום הזה.‬
‫ארבעת הפושעים ברחו‬ ‫דרך תעלת הניקוז של הבנק,‬
‫עם השלל.‬
‫אנבלה, אנחנו מקבלים כאן מידע שגוי לחלוטין.‬
‫הם אפילו מסרו גרסאות‬ ‫למעצר של ארבעת הפושעים,‬
‫ועכשיו אומרים שהם ברחו עם השלל.‬
‫אומרים לנו שיש אנשים על העצים,‬ ‫ושנחפש על העצים.‬
‫אומרים שיש אנשים במים,‬ ‫ושנבקש עזרה ממשמר החופים.‬
‫בערך בשעה חמש,‬
‫כולם התחילו להתפנות.‬
‫בבית, הכול רגוע,‬ ‫לאנשים בטלוויזיה לא היה מושג.‬
‫השאלה הייתה, "כמה הם לקחו?"‬
‫"לא! איפה הגנבים?"‬
‫כולנו רצינו ללכת, אני מאמין.‬ ‫אני רציתי ללכת, כולם רצו ללכת.‬
‫אז כל אחד לקח את מה שהיה שלו, ועזב.‬
‫האמת שאפילו לא נפרדנו לשלום,‬ ‫לא היה שום "להתראות מחר". לא.‬
‫אנחנו הולכים, ולא נתראה שוב.‬
‫אז נפרדנו לתמיד.‬
‫הילד ואני נכנסנו לרכב שלי.‬
‫עלינו על הכביש המהיר הפאן-אמריקאי‬ ‫ברכב שלי, עם חלונות פתוחים‬
‫ועם מוזיקה בווליום גבוה.‬
‫ובמושב האחורי היו ארבע שקיות.‬
‫שלו הייתה קצת יותר קטנה משלי,‬ ‫אבל ארבע שקיות זבל מלאות בכסף.‬
‫נכנסתי למכונית שלי כדי להביא את השקית,‬ ‫הכנסתי אותה לתא המטען, ונסעתי הביתה.‬
‫אני אדם רגוע מאוד.‬
‫אני לא…‬
‫זה לא שיצאתי לחגוג.‬
‫לא, נשארתי בבית, והיה לי המון כסף.‬
‫לקחתי את הילד, הורדתי אותו, ונפרדנו.‬
‫משם המשכתי עוד כמה בלוקים‬
‫והגעתי לסנטה פה 2590,‬
‫שם גרתי, בקומה ה-13, בדירה 47.‬
‫נכנסתי לחדר השינה שלי, התפשטתי,‬
‫יצאתי להליכה והתקלחתי.‬
‫אני לא חושב שאפילו התנגבתי,‬ ‫וכבר פתחתי את השקיות האלה.‬
‫היה לי קשר אמיתי לכסף,‬ ‫מעצם העובדה שהיה לי כל כך הרבה ממנו ביד.‬
‫אבל הוא לא היה שלי, הוא היה של כולם.‬
‫אבל עכשיו, מה שהיה בבית שלי היה שלי.‬
‫הגעתי, וחשבתי שזה יום ההולדת שלי.‬ ‫כולם חיכו.‬
‫בעיקר אליסיה. העיניים שלה היו פעורות.‬
‫ההרגשה באותו רגע‬
‫היא שהשארתי את השקית עם הכסף שם,‬ ‫וכולם הסתכלו עליי.‬
‫ועכשיו מה?‬
‫לא הצלחתי להירדם במשך יומיים.‬
‫דיברנו על זה שאראוחו רצה פוסטר קטן.‬
‫אני אומר לו, "אם השוטרים יראו את הפוסטר,‬ ‫זה אומר שעזבנו.‬
‫אם עזבנו, אז אנחנו סופרים את הכסף.‬
‫ואם אנחנו סופרים את הכסף, למה להתגרות בהם?‬
‫למה לתקוע להם אצבע בעין?"‬
‫הם השאירו מאחוריהם‬ ‫סימני בריחה מזויפים ופצצות דמה,‬
‫וגם מסר המשלב אירוניה‬ ‫וחיפוש אחר משמעות פופולרית, שאמר…‬
‫"בשכונה של העשיר…‬
‫בלי נשק או טינה,‬
‫יש רק כסף,‬
‫ואין אהבה".‬
‫- "בשכונה של העשיר, בלי נשק או טינה, -‬
‫- יש רק כסף, ואין אהבה." -‬
‫אחד הדברים העיקריים שתמיד יש לגנבים,‬ ‫וזאת הסיבה שהם נופלים בסוף,‬
‫זה אגו ויוהרה.‬
‫אחרי שוד כזה,‬ ‫נראה לכם שהחבר'ה האלה לא ידברו עליו?‬
‫יום שישי ה-13 האחרון היה יום שישי אפל,‬ ‫כמו שנהוג לומר.‬
‫לא לקח זמן רב‬ ‫עד שעלו חשדות לגבי שוטרים מושחתים,‬
‫אל מול שורת מעשים אלימים בפרברים.‬
‫לא משנה כמה הם מחפשים, הם לא מוצאים אותם.‬
‫עבודת החוקרים נתקלת עד עכשיו‬ ‫בתוכנית נטולת פגמים.‬
‫גנבי בנק ריו לא השאירו דבר ליד המקרה.‬
‫אולי הם באמת אנשים חכמים.‬
‫- המפקח אוסוולדו סייסדדוס -‬
‫אבל גם לנו, במשרד לביטחון פנים,‬ ‫במערכת המשפט ובמשטרה,‬
‫יש חוקרים אינטליגנטיים מאוד,‬
‫ולא משנה כמה זמן זה ייקח,‬ ‫האנשים האלה יובאו למעצר,‬
‫ויהיה להם סיפור יפה לספר לחבריהם לתא.‬
‫תכננתי את החופשה שלי,‬
‫והתכוונתי לנסוע לאותו מקום‬ ‫אליו נסעתי כל חיי.‬
‫ידעתי שהכול הסתיים בצורה מושלמת.‬
‫אף אחד לא ראה אותי,‬
‫אף מצלמה לא צילמה אותי.‬
‫הייתי רגוע מאוד.‬ ‫אפשר לומר שחשבתי שאין שום סכנה.‬
‫- סן חואן‬ ‫ארגנטינה -‬
‫אחרי 15 יום,‬
‫התחיל מה שציפיתי לו. הנסיעה לסן חואן.‬
‫נסעתי לשם עם ציוד טיפוס הרים,‬
‫עם פחיות טונה,‬
‫עם ספרים של אושו ועם סורק רדיו משטרתי.‬
‫בשבועות שאחרי הפשע‬
‫הגעתי לאורוגוואי.‬
‫עשיתי סיבובים כדי לראות את המשפחה שלי,‬ ‫עשיתי כמה מעשים טובים.‬
‫הייתי חופשי, היה לי כסף.‬ ‫זה היה הכי טוב שיש.‬
‫- זהב -‬
‫"אהבה…"‬
‫הייתה לי חנות טלפונים סלולאריים‬ ‫שהצליחה מאוד.‬
‫גם לאליסיה הייתה עבודה.‬ ‫שתי החנויות הצליחו.‬
‫התחלתי להסתובב ברגל כדי להיפטר מראיות.‬
‫יום אחד אני מגיע הביתה,‬ ‫ורואה שהשקית שלי לא במקום.‬
‫"מה קרה פה?"‬ ‫ראיתי שהיו שם הרבה פחות חבילות דולרים.‬
‫אמרתי, "תגידי, לקחת משהו?"‬
‫"כן, לקחתי איתי חמש או שש שקיות קטנות."‬
‫חמש שקיות קטנות זה 300 אלף דולר.‬
‫הימים עברו, ופעם אחרת‬ ‫הכנסתי כמה לירות שטרלינג למגירה.‬
‫יום אחד אני פותח את המגירה, והן לא שם.‬ ‫"לא, לקחתי גם אותן."‬
‫"את לא אמורה לגעת בכלום", ואז התחיל ויכוח.‬
‫"תחזירי את זה. " "לא."‬ ‫"תחזירי את זה עכשיו." "לא."‬
‫ויכוח. עזבתי את הבית.‬
‫אני לוקח את מה שנשאר, עוזב,‬ ‫והיא מתקשרת למשטרה.‬
‫ראיתי אותו.‬
‫- בית המשפט‬ ‫סן איסידרו -‬
‫המצלמות היו מכוונות לבנק,‬ ‫והוא עלה במדרגות.‬
‫זיהיתי את הבגדים שלו, וזיהיתי אותו.‬
‫- קולה של אליסיה די טוליו -‬
‫שמונה עשרה שנה עם מישהו…‬ ‫לא ראיתי את פניו, אבל ידעתי שזה הוא.‬
‫אליסיה די טוליו הייתה עדה בזהות חסויה,‬
‫שהופיעה לפתע במשרד התובע,‬
‫וטענה שהיא מכירה את העובדות.‬
‫- גסטון גרבוס‬ ‫התובע המחוזי -‬
‫באופן ספציפי, שבעלה השתתף בשוד,‬
‫ושהיא יודעת איפה נמצא חלק מהשלל.‬
‫בתביעה לא היו ראיות אובייקטיביות‬ ‫שאפשרו לנו לומר מה קרה ביניהם.‬
‫אני מאמין שזה קשור לכסף,‬
‫ולא מתוך כעס על כך שהייתה אישה אחרת.‬
‫הייתה תאוריה שלמה על כעס, וזה שקר ענק.‬
‫אם הייתה לי אישה אחרת,‬ ‫הייתי משאיר לה קצת כסף ועוזב.‬
‫לא התכוונתי ללכת לשום מקום‬ ‫בלי אשתי והבן שלי, אבל בסדר.‬
‫היא חשבה אחרת.‬
‫הכסף היה חשוב לה יותר מהמשפחה.‬
‫וככה זה היה.‬ ‫זו התוצאה הטרגית של הסיפור שלי.‬
‫טוב, של כולם, אני חושב.‬
‫די טוליו מתארת את כולם,‬
‫ונמנעת מלתת שמות.‬
‫נסעתי עם הבת שלי‬ ‫ועם הנכדים הצעירים שלי לבית חוף,‬
‫והבאתי איתי שני טלפונים.‬
‫אחד מאורוגוואי ואחד מארגנטינה.‬
‫ואז הטלפון הארגנטינאי שלי מצלצל,‬
‫וכל האזעקות שלי פעלו.‬
‫"הלו?" זה הדוקטור.‬
‫"אשתו של בטו בוגדת בנו.‬
‫היא רוצה שכל אחד מאיתנו‬ ‫ייתן לה 300 אלף דולר,‬
‫או שהיא תסגיר אותנו."‬
‫"דוקטור, היא יכולה ללכת להזדיין.‬ ‫אני לא נותן לה שום דבר.‬
‫שבטו יתקן את המצב איתה, אל תערב אותי בזה."‬
‫אבל נשארתי עם הרגשה לא נוחה בקשר לבגידה.‬
‫האדם שנעצר זוהה כאלברטו טורה,‬
‫שבילה כמעט 20 מתוך 52 שנותיו בכלא,‬ ‫על מעשי שוד וחטיפות תמורת כופר.‬
‫ברחוב פורטלה 56,‬ ‫ביתו של בנו של אחד המעוכבים לחקירה,‬
‫נמצא חלק מהשלל: 938,700 דולר,‬
‫30,084 יורו ו-80,315 פסו.‬
‫אנחנו מבצעים שבע פשיטות‬ ‫בעיר הבירה ובמחוז בואנוס איירס.‬
‫רובים ואקדחים הוחרמו.‬ ‫בכולם נעשה שימוש בשוד הבנק.‬
‫זו מלחמת מודיעין, ובכוונתנו לנצח בה.‬
‫העובדה שדי טוליו סיפקה מידע‬
‫שבעקבותיו חלק מהפשיטות‬ ‫יצאו לפועל מוקדם יותר מאחרות‬
‫לא אומרת שקו החקירה התחיל רק עם די טוליו.‬
‫פיסות הראיות הראשונות‬
‫הגיעו ממספר טלפון‬ ‫שהעבריינים נותנים לערוץ תקשורת.‬
‫לאותו טלפון הייתה השפעה‬ ‫על כמה תאי טלפון ציבוריים,‬
‫ולתאי הטלפון האלה היו פעם צ'יפים אחרים.‬
‫והופיע טלפון שדרכו התבצעה תקשורת‬
‫עם המשפחה של ויטטה סז'אנס באורוגוואי,‬
‫עם חנות הטלפונים של דה לה טורה,‬ ‫ועם טלפון על שמו של גרסיה בולסטר.‬
‫אם די טוליו לא הייתה מדברת,‬ ‫אולי מישהו אחר היה מדבר בהמשך.‬
‫אבל תיארתי לעצמי שזה יהיה כמה שנים אחר כך,‬ ‫לא כמה חודשים.‬
‫אחרי כל זה, האדם שנעצר ביום שבת האחרון‬
‫ייחקר על ידי התובע המחוזי האחראי,‬ ‫ד"ר חורחה אפולו.‬
‫אנחנו מדברים על אלברטו דה לה טורה בן ה-52.‬
‫באופן אוטומטי אמרתי,‬ ‫"כמה די טוליו יודעת עליי?"‬
‫אני זוכר שראיתי אותה רק פעם אחת,‬ ‫כשהלכנו להכין את המשאית.‬
‫אז במובן מסוים הייתי רגוע למדי.‬
‫אבל אחרי כמה שבועות,‬
‫עצרו את סבסטיאן בוויז'ה חסל.‬
‫זהו סבסטיאן בולסטר,‬
‫שמואשם בשיתוף פעולה עם הפושעים‬
‫בבנייה וההבאה לכדי שלמות של המנהרה‬ ‫ששימשה אותם בביצוע השוד‬
‫בסניף בנק ריו באקסוסו.‬
‫חיפשתי את הנקודה האדומה הקטנה על הגוף שלי,‬
‫כי דמיינתי שהם כבר מכוונים עליי נשק,‬
‫ושהם יגיעו לתפוס אותי.‬
‫מה שעשיתי זה לחכות. דרך עורכי הדין שלי,‬
‫הייתה לי גישה להליכים,‬
‫וסוף סוף יכולתי לראות‬ ‫באילו פעולות משפטיות לנקוט.‬
‫הימים עברו, והחלטתי להוריד במשקל.‬
‫ביום הגדול שקלתי 110 ק"ג.‬
‫לכן,‬
‫בידיעה שבהחלט אפשרי שאזומן למסדר זיהוי,‬
‫התחלתי במשטר אימונים ודיאטה נוקשים‬ ‫כדי להוריד במשקל.‬
‫המשאית עם החור‬ ‫נמצאה שרופה לחלוטין באלחנדרו קורן,‬
‫במרחק כמה בלוקים מהבית‬ ‫בו נעצר ביום שבת האחרון חוליאן השמן,‬
‫האדם שנהג ביום השוד.‬
‫אחרי מעצר של 30 יום, סבסטיאן גרסיה בולסטר‬
‫בילה את הלילה בבית אביו.‬
‫מה המקצוע שלך?‬
‫אני מתקן אופנועי ים.‬
‫כל חיי אני הולך לנהר כדי לבדוק אופנועי ים.‬ ‫כל זה מטורף לחלוטין.‬
‫בנוגע לבריחתו, לכאורה, לוויז'ה חסל,‬ ‫שם הוא נעצר בסופו של דבר,‬
‫הוא אמר שזו הייתה נסיעה משפחתית רגילה.‬
‫התקשרתי לעורכי הדין שלי בארגנטינה,‬
‫ואמרתי להם שאשתף פעולה עם הרשויות.‬
‫הוא עלה על מטוס.‬ ‫טיסה מספר 1213 של "איירוליניאס ארחנטינאס".‬
‫המטוס יצא בשעה שמונה בבוקר ממונטווידאו,‬
‫אבל קבלת הפנים‬ ‫התרחשה בשדה התעופה "ארופארקה".‬
‫הייתי באורוגוואי כשהם שדדו את הבנק!‬
‫הייתי במונטווידאו כשהם שדדו את הבנק!‬
‫למה הסגרת את עצמך, מריו?‬ ‫-למה, מריו?‬
‫הוא האיש המפורסם בחליפה האפורה?‬
‫אכן כן.‬
‫זה האיש בחליפה האפורה,‬
‫מנהיג הכנופיה והמתכנן הראשי‬ ‫של המבצע הפלילי הזה,‬
‫שהתרחש בבנק באקסוסו.‬
‫וכך הימים חלפו, עד שהגיע אליי התיק שלי.‬
‫היו שמונה כרכים, ובכל כרך 200 עמודים.‬
‫בסך הכול היו 1,600 עמודים.‬
‫ותאמינו לי,‬
‫מעולם לא קראתי משהו באותה תשוקה‬
‫שבה קראתי את התיק הזה.‬
‫רציתי לדעת מה קרה אחרי תוכנית כזאת,‬ ‫שעבדה כמו שעון.‬
‫מה השתבש?‬
‫ופתאום הבנתי שהיה להם צו מעצר נגדי.‬
‫ממקום המסתור שלי, אני רואה מכונית ירוקה.‬
‫ואני רואה שני אנשים שמתחילים ללכת לכיווני.‬
‫פתאום הוא מכוון עליי רובה ואומר,‬ ‫"הז'נדרמריה הלאומית".‬
‫"מה אתה עושה פה?", הם שואלים אותי.‬ ‫ואני עונה, "ריטריט רוחני".‬
‫אבל עמוק בפנים, ידעתי שזה אבוד. למה?‬
‫בגדול, כי היו לי שם‬ ‫שמונה כרכים של התיק שלי.‬
‫"אפשר לבדוק את האוהל?"‬
‫בסדר.‬
‫לפני שהוא בודק, אני אומר,‬
‫"אל תבזבזו את הזמן שלכם.‬ ‫אני פרננדו אראוחו".‬
‫אראוחו, היית לבד‬ ‫כשאנשי הז'נדרמריה הלאומית מצאו אותך?‬
‫אומנות.‬
‫מה? עשית אומנות?‬ ‫-אומנות.‬
‫איזו מין אומנות?‬
‫ספר לנו.‬
‫הינה הוא. בסדר.‬
‫טוב, בלי לתת שום הצהרה, אראוחו נכנס לרכב,‬
‫תחת אבטחה כבדה של הז'נדרמריה הלאומית,‬
‫והרכב יסיע אותו לתחנת המשטרה 21 בחאצ'ל,‬
‫שם הוא ודאי יעבור תשאול‬ ‫מול השופט, קרלוס מתיאו.‬
‫בין לילה, אני מופיע‬ ‫בחדר החקירות בסן איסידרו.‬
‫אבל הייתי רגוע.‬
‫להצמיד רגליים.‬
‫הייתי מאוד שלו. אל תשאלו אותי למה בדיוק,‬
‫אבל מה שקרה לאחר מכן היה,‬ ‫במובן מסוים, שיווי משקל טבעי.‬
‫עכביש.‬
‫קיבלתי את משרד התובע המחוזי הכי גרוע.‬
‫למעלה.‬
‫אבל קיבלתי גם שופט מפקח טוב מאוד.‬
‫והוא אומר לי, "פרננדו, אני אתן לך ללכת.‬
‫אני לא שם עליך צמיד אלקטרוני.‬
‫זה מעצר בית, אבל תוכל ללכת כל יום‬ ‫לחדר כושר, כדי לתת שיעורי אומנויות לחימה".‬
‫תחילת עצם השכם. כמובן שעצם השכם כאן קובעת,‬
‫אבל הוא חומק ומבין מה אני עומד לעשות לו.‬
‫ו-20 יום לאחר מכן,‬ ‫פתאום הייתי בבית, חופשי.‬
‫וככה זה נמשך,‬
‫במשך ארבע שנים.‬
‫ארבע שנים לאחר השוד,‬ ‫כל ארבעת המעורבים יתייצבו בבית המשפט‬
‫ויעמדו למשפט על מה שכונה "שוד המאה".‬
‫שנת 2010, משפט.‬
‫בטו, סאלו, אני, סבה.‬
‫מריטו היה במשפט אחר, שקוצר בהמשך.‬
‫הארבעה מואשמים בשוד מזוין בנסיבות מחמירות,‬
‫בעקבות השימוש בנשק חם.‬
‫אנחנו חושבים שלא ניתן לאשר את מידת החומרה,‬
‫מפני שכלי הנשק שהוחרמו בפשיטות שונות‬
‫לא תואמים לאלו שבהם נעשה שימוש,‬
‫שהם נשק צעצוע.‬
‫אני חושב שצריך להיות תמים למדי‬ ‫כדי להאמין שניתן לבצע שוד כזה‬
‫עם שני רובי צעצוע,‬
‫ושזה שוד ברמת תוקפנות נמוכה.‬
‫הרובים שאיתם נשדד הבנק לא היו אמיתיים.‬
‫הכול תוכנן כך שאף אחד לא יבין, כמובן,‬ ‫שאלה רובי צעצוע.‬
‫בוא נגיד שמבחינה משפטית,‬ ‫אם הרובים יכולים לירות,‬
‫גזר הדין יהיה חמור יותר‬ ‫מאשר אם הם לא יכולים לירות.‬
‫טוב, מכיוון שידענו זאת היטב,‬
‫ניסינו להבהיר בצורה ברורה‬
‫תחת איזו קטגוריה משפטית זה ייפול.‬
‫כלי הנשק היו אמיתיים.‬
‫הם היו אמיתיים, אני יכול לחתום על זה.‬
‫אף אחד לא נכנס לסניף בנק,‬
‫בידיעה שיש אבטחה, שומרים חמושים, אזעקות…‬
‫לאדם עם הסינר היה רובה "בראונינג 2000".‬
‫אני חושב שהוא…‬
‫לא מסוגל להודות‬
‫ששדדו אותו עם רובה פלסטיק. זה מה ש…‬
‫השפילו אותו, וזה לא מצא חן בעיניו.‬
‫סן איסידרו, 21 במאי, 2010.‬
‫בית המשפט הזה, ביום זה,‬ ‫כשהוא מודע לפסק הדין הקודם,‬
‫גוזר פה אחד על רובן אלברטו דה לה טורה‬
‫15 שנות מאסר,‬
‫על חוזה חוליאן סאלואצ'בריה עשר שנות מאסר,‬
‫על סבסטיאן גרסיה בולסטר תשע שנות מאסר,‬
‫ועל פרננדו אראוחו 14 שנות מאסר.‬
‫במשפט הראשון הם נשפטו‬
‫על שוד מזוין,‬ ‫על שימוש בנשק שהוכח שיכול לירות.‬
‫מה שמערכת המשפט ביססה בסופו של דבר,‬ ‫ומה שהם שהורשעו בו,‬
‫היה שוד עם נשק לא אמיתי,‬
‫מה שאומר שהם לא היו יכולים לירות,‬
‫ולא מצביע על תכלית ספציפית.‬
‫היתרון היחיד, במובן מסוים,‬ ‫שהיה לוויטטה סז'אנס‬
‫היה שהוא הצליח לפספס את המשפט עם שותפיו.‬
‫הגענו להסכם על משפט מקוצר.‬
‫המשפטים שהיו לו בעבר שולבו,‬ ‫ובסופו של דבר הוא קיבל גזר דין אחד,‬
‫שכלל גם את כל הפשעים‬ ‫שהוא ביצע באותה תקופה.‬
‫גזרו עליי מאסר של 14 שנה,‬
‫אבל בסופו של דבר ישבתי שנה וחצי בכלא.‬
‫בסך הכול, ביליתי 25 חודשים‬ ‫בכלא או בתחנת המשטרה,‬
‫ולאחר מכן עוד שנתיים במעצר בית.‬
‫קיבלתי 20 שנה, שזה מה שביקש התובע.‬
‫בית המשפט נתן לי 15 שנה,‬
‫ואחרי ערעור זה ירד ל-12 וחצי שנה.‬
‫אבל ישבתי שמונה וחצי שנים.‬
‫קיבלתי עוד שלוש שנים בגלל בעיה בירוקרטית,‬
‫או בגלל נקמה.‬
‫אבל האמת היא,‬ ‫ואני לא אחד שנוהג להשתמש בשפה בוטה,‬
‫שאני לא שם זין.‬
‫טוב, החיים שלי השתנו באופן דרסטי.‬
‫יותר מזה, אחרי השחרור הראשון שלי,‬
‫סבלתי מדיכאון,‬
‫כי מסבסטיאן, מכונאי האופנועים,‬
‫הפכתי להיות סבסטיאן, שודד הבנק, אפשר לומר.‬
‫מאדם רגיל,‬
‫הפכתי להיות… לא יודע, נבל על, או גיבור על.‬
‫אני לא יודע,‬ ‫כי אנשים עצרו אותי ובירכו אותי,‬
‫ולא לקחתי אחריות, אתה מבין?‬
‫אמרתי, "לא, אני לא יודע על מה אתם מדברים".‬
‫נכון להיום,‬
‫אין שום סכום של כסף שיפצה על הזמן שאיבדתי.‬
‫בשנה אני עושה המון דברים,‬ ‫ובשנה בכלא אני לא עושה שום דבר.‬
‫אז כשאתה מגלה את כל הזמן שאיבדת‬
‫בלדפוק את הראש בקיר,‬ ‫בלרצות נקמה, בלחזור בשביל עוד,‬
‫כשאתה מצרף את כל השנים,‬ ‫אתה מאבד חיים שלמים ככה.‬
‫אני חושב שזה לא שווה את זה.‬
‫שלום. בוקר טוב, בטו. סליחה על ההטרדה.‬
‫אתה מכיר עורך דין?‬
‫כן. תראה, אני כאן באולפן, אז…‬
‫השוד היה הרפתקה. זה היה חלום.‬
‫זה היה כמו לזכות באליפות העולם, וזה הכול.‬
‫האיש בחליפה האפורה היה להיט.‬
‫התחלתי לדבר על טבעות יהלום,‬ ‫על שרשראות זהב.‬
‫אני לא מעשן, אבל סיגרים קובניים גדולים.‬
‫איזה ציוץ פרובוקטיבי…‬
‫חמישה עשר אלף עוקבים בטוויטר,‬ ‫ואז עשרים, ועכשיו 25.‬
‫שני חשבונות פייסבוק.‬
‫זו דמות יהירה, מרדנית, פרובוקטיבית.‬
‫והדמות הלכה וגדלה.‬
‫בוא נראה. תן לי מטלית, בבקשה.‬ ‫בוא נעשה את זה כמו שצריך.‬
‫אתה אומר "הדמות".‬
‫הדמות מורידה את השרשראות,‬ ‫את הזהב, את היהלומים.‬
‫אני מוריד את הצלב הקטן של אבי,‬
‫שהוא סמל שחשוב לי מאוד.‬
‫הדמות עוזבת עם ניגוב להורדת האיפור.‬
‫זהו. זה הכול.‬
‫מריטו לובש ג'ינס, כי הם נהרסים כשהוא‬ ‫עובד עם חומצה חנקתית בחנות התכשיטים שלו.‬
‫והוא לובש ג'ינס בלויים. מה העניין?‬
‫הידיים שלי נכוות, האצבעות שלי נחתכות,‬
‫אני מתלכלך כשאני מצחצח, אבל אני מאושר.‬
‫יש אנשים שפתאום מעריצים את זה,‬
‫והם רואים את זה כ… לא יודע, משהו מדהים.‬
‫אבל אפשר להסכים שזו לא צדקה.‬
‫זה שוד, מן הסתם.‬
‫זו לא צדקה,‬
‫אבל כל המשתתפים בסיפור ניצחו.‬
‫התובעים המחוזיים זכו לקידום.‬ ‫השוטרים הפכו למפקחים.‬
‫השופטים זכו בפרסים.‬
‫הקורבנות קיבלו יותר משהיה להם.‬
‫בסוף המשחק, כולם ניצחו.‬
‫חשבתם שזה הסטודיו שלי?‬
‫אנחנו קוסמים, ולפעמים, רק לפעמים,‬
‫אנחנו מתפוגגים באוויר.‬
‫לא תשאל אותי איפה הכסף, נכון?‬
‫אני לא מאמין שאתה עד כדי כך ילדותי.‬
‫להגיד כמה כסף באמת נגנב מבנק ריו…‬
‫זה דבר שקשה מאוד להעריך.‬
‫כמה כסף לקחנו?‬
‫לפעמים אני מתחיל לחשוב על זה,‬ ‫ואני נשבע שאני לא זוכר.‬
‫ידעתם שמריחוואנה גורמת לבעיות זיכרון?‬
‫אני לא זוכר בדיוק.‬
‫כמה כסף לקחתם מבנק ריו ב-2006?‬
‫מייד אענה על זה.‬
‫אני מבין את העניין הרב של הציבור,‬ ‫של העיתונות. "איפה הוא?"‬
‫כן, בחשבון באיי קיימן.‬
‫תכתוב את זה, חשבון מספר 24…‬
‫לא, זה מדהים.‬
‫אני חושב שאנשים…‬
‫מה קורה בתת מודע שלהם?‬ ‫אתה יודע למה הם רוצים לדעת כמה?‬
‫כי הם אומרים, "טוב, אני אעשה אותו דבר".‬ ‫אם יש להם נוסחה, הם אומרים,‬
‫"בשביל כמה אעשה את זה?‬ ‫בשביל כמה אהיה מוכן ללכת לכלא?"‬
‫אבל איפה הוא?‬
‫זה מעולה!‬
‫זה מעולה.‬
‫- לזכר סבתי… -‬
‫תרגום כתוביות: גלעד קשר‬