Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
NETFLIXOV DOKUMENTARNI FILM
Moral je…
ponašanje koje društvo osuđuje.
Etika je…
ponašanje koje osuđuje tvoja savjest.
Svaka osoba, ovisno o tome gdje se i kada rodila,
povlači granicu i određuje što je dobro, a što loše.
Najluđi je dio kad se počneš približavati toj granici.
Zato si odlučio opljačkati banku?
Zašto si to učinio?
Zašto sam opljačkao banku? To sam si pitanje…
mnogo puta postavio.
Mislim da je najrazumniji odgovor
nadilaženje smrti.
U jednom su trenutku naše povijesti ljudi shvatili da je život ograničen
jer se ovdje slučajno nađemo i ne ostavljamo ništa za sobom.
Stoga vjerujem da se smrt može nadići na dva načina:
razmnožavanjem
ili umjetnošću.
To nadilazi smrt.
Knjiga koju si napisao, slika,
piramida,
umjetnička krađa.
Mislim da su me želja da nadvladam smrt
i poimanje ograničenosti života
navele na taj postupak.
A sada vijesti.
Četvorica naoružanih pljačkaša ušla su u banku s namjerom da je opljačkaju.
U San Isidru vlada napetost. Nastala je talačka kriza.
Područje je okružila specijalna policija. Javljamo se uživo.
Slavna postrojba Halcón ne zna da se sefovi nalaze pod zemljom?
Dopustite da nastavim govoriti.
Svi su taoci oslobođeni, a nijedan pljačkaš nije uhvaćen.
Opljačkali su 143 sefa.
Devedeset i pet milijuna dolara…
Dečki su možda pametni, ali, bez obzira na to koliko trajalo,
imat će sjajnu priču za cimere u ćeliji.
Najspektakularnija pljačka u argentinskoj povijesti.
Neki je nazivaju „pljačkom stoljeća”.
Jedan mi je policajac rekao: „Isparili su.”
INTERVJU S ARAUJOM, 11
-U redu, Fer. -Opet ovo? Reci mi što želiš da kažem.
UMJETNIK
2003… Da, to je bilo 2003. Bio sam najsretniji čovjek na svijetu.
Da si provodio anketu, ja bih ispao najsretniji.
Otkrio sam…
svoj poziv.
Odlučio sam se baviti umjetnošću.
Trebao mi je samo atelje površine 50 četvornih metara.
Mjesto uređeno tako da mi izoštri osjetila.
U to sam se vrijeme bavio
vizualnim umjetnostima,
borilačkim vještinama,
kanabisom…
Pisao sam knjigu o blagodatima marihuane i uzgoju u zatvorenom prostoru.
Ta mi je godina bila ispunjena eksperimentiranjem i ludostima.
Bio sam u stanjima u kojima nisam znao je li dan ili noć.
Slikao sam, pisao knjigu o uzgoju marihuane…
Kontroliraj situaciju.
Pronašao sam svoj poziv i uživao u tome.
Nisam mogao ni zamisliti
da ću nakon uzgoja biljaka u zatvorenom prostoru
doći do vrlo važnog otkrića.
I…
odlučio sam opljačkati banku.
Nisam još znao kako,
ali u jedno sam bio siguran.
Moralo je biti nekako povezano s umjetnošću.
Ta me ideja počela obuzimati do te mjere da sam odbacio slikanje
i usredotočio se samo na to kako opljačkati banku.
URUGVAJ
Zovem se Luis Mario Vitette Sellanes.
Urugvajac sam i imam 65 godina.
Rođen sam u domu u kojem su vladale dobre navike
i dobra financijska situacija.
Sebe opisujem kao pljačkaša.
A što je pljačkaš?
To je osoba koja zna ponešto o draguljima, ponešto o bravama, umjetnosti…
Ponešto o svemu.
Iako moj prvi zločin nije bio povezan s pljačkom,
dobro sam upoznao zatvor.
A svatko tko zatvor dobro upozna, izađe drukčiji nego što je ušao.
Ondje naučiš o raznim vrstama zločina i sigurno ćeš postati kriminalac.
Rufi!
Rufiáne!
Charlotte!
Jednog sam dana otišao na kratko putovanje i rekao da se više ne vraćam.
Otputovao sam u Argentinu.
Što će bjegunac raditi u nepoznatoj zemlji?
Povezat će se s kriminalcima.
GLUMAC
Možda smo svi ponekad razmišljali o tome da opljačkamo banku.
Vidimo to u filmovima.
No u mojoj je glavi ta ideja uzimala sve više maha.
Morao sam je s nekim podijeliti.
Sa svojim psihologom.
Sjećam se da sam Jorgeu rekao da ću opljačkati banku.
Pitao me zašto banku.
Ako ne banku, onda kasino.
Otišao bih onamo, u kasino…
Nisam protiv kapitalizma.
Mislim da je to sjajan sustav koji funkcionira.
No htio sam i ja dio kolača.
Nisam želio osnovati banku.
Htio sam je opljačkati, što je, prema Brechtu, bolji izbor.
Tada je mislio da su te moje ideje posljedica čestog pušenja marihuane.
Rekao je: „Dobro, s tim ćemo završiti.”
Počeo sam tražiti banku.
Živim u Acassusu, mjestu gdje sam rođen i odrastao.
Odabrao sam banku koja se nalazi na križanju ulica Libertador i Perú.
Banka Río u Acassusu.
Zovem se Rubén de la Torre, a zovu me Beto.
Rođen sam u četvrti Constitución.
Pohađao sam katoličku školu.
Ostao sam do 12. godine i čak bio ministrant.
Pomagao sam na misama, ali kad bih izašao iz crkve
uvijek bih izvodio gluposti s prijateljima jer smo bili veoma slični.
To je započelo kao pustolovina.
A poslije nam je to postala navika i nastavilo se dok nismo ukrali neke aute.
Uhvatili su me i poslali u zatvor Devoto gdje sam izdržavao kaznu
s najgorim mogućim ljudima koji su krali oružje
te napadali i ubijali ljude.
Priključio sam im se.
Pljačke i kriminal postali su mi porok.
Ispunjavali su mi…
nekakvu prazninu jer mi je nešto očito nedostajalo.
RAZBIJAČ
Banka se može opljačkati kad je otvorena ili kad je zatvorena.
MINISTARSTVO PRAVOSUĐA FBI
PLJAČKE BANKI
Kad je otvorena, morate ući…
s oružjem…
Stavite ruke iza glave i ne mičite ih.
…i pokušati doći do trezora.
-Odmah! -A to je nemoguće.
Zaposlenici, a i privatno osiguranje imaju gumb.
Već za nekoliko minuta
bit ćete okruženi i nećete moći uzeti ni novčića.
Uporaba oružja ne bi odgovarala ideji koji sam pokušavao ostvariti,
a to je nekakvo umjetničko djelo bez nasilja.
Zato sam odlučio počiniti pljačku kad banka bude zatvorena.
A kad je zatvorena, pljačka se može izvršiti kroz rupu.
I to je bila moja ideja.
Kad želiš učiniti takvo što,
ne možeš samo nazvati prijatelje i pitati jesu li zainteresirani.
Moraš naći prave ljude za to.
Moj je moto: „Inteligencija pobjeđuje barut.”
Sebastián García Bolster.
Ja sam Sebastián García Bolster.
I ne znam zašto, ali…
zovu me Inženjer.
INŽENJER
Cijeli život živim u Martínezu, u tipičnoj obitelji srednje klase.
Vidio bih nekakav uređaj i razmišljao kako bi on mogao bolje funkcionirati,
proizvoditi više energije ili snage.
Završio sam srednju školu za elektrotehničara,
upisao studij inženjerstva i odustao.
Otvorio sam radionicu za popravak motocikala.
Mijenjao sam specijalnosti dok nisam počeo popravljati samo jet-skije.
Fernando i ja pohađali smo Tehničku školu San Isidro.
Godinu je stariji od mene.
Sprijateljili smo se i išli zajedno na odmore.
Fernando mi je predložio tu ideju.
Ja nikada ništa nisam ukrao.
Ali u redu je opljačkati banku.
Vratite nam ušteđevinu! Radila sam cijeli život.
Moja je obitelj oduvijek patila zbog banaka.
Krasti je loše,
ali nije toliko loše krasti od banke koja je oštetila ljude.
On mi je to ispričao i nisam ga osuđivao.
Rekao sam mu da što god tehničko ili mehaničko bude trebao,
može računati na mene pod uvjetom da nema rizika.
Ako nije savršeno,
neću se uključiti.
Htio sam unajmiti kuću udaljenu četiri bloka od banke,
iskopati tunel i doći do podruma banke.
Ondje se nalazio trezor.
Ali to nije tako lako. Što ako se tunel uruši?
Jer…
Budimo iskreni.
Nikada nisam iskopao rupu osim za sadnju marihuane.
Istovremeno sam shvatio
da će se unutra nalaziti senzori pokreta.
Mjesecima sam istraživao kako oni funkcioniraju.
Dizajnirao sam odijela koja bi omogućila prolazak.
Upalilo je.
Tako je nastao g. Gusjenica.
No izbjeći detekciju senzora nije bio najvažniji dio.
Najvažniji je trezor.
Ta ludost, za koju sam bio siguran da ću je riješiti,
bila je poprilično komplicirana i raspao sam se.
U jednom sam trenu rekao da je to nemoguće.
Nemoguće je.
Bio sam preopterećen.
Uložio sam mnogo vremena, znanja, a i novca na kupovinu stvari.
No nisam uspio naći rješenje.
Nisam ga našao.
No ponovno se rodila nada.
Rodila se nova ideja.
Ustao sam u tri ujutro i otišao potražiti internetski kafić
da bih na internetu provjerio je li tko već imao tu ideju.
Bila je mnogo odvažnija.
Iznimno ambiciozna izvedba.
UZIMANJE TALACA
Bila je veoma jednostavna…
Upotrijebiti obje metodologije: kad je banka zatvorena i kad je otvorena.
Ući,
odglumiti brzu pljačku, doći do blagajni,
čekati da nas policija okruži
i iskoristiti tunel ne za ulaz, nego za izlaz.
Nitko nikad nije učinio ništa slično.
A…
kad si u nečemu pionir, imaš velike izglede za uspjeh
jer ljudi nisu spremni za nešto novo.
Bio sam veoma sretan kad sam otkrio
da me umjetnost i maleni atelje ispunjavaju.
Ali ovo je bio dio te instalacije.
Fernando bi dolazio i govorio mi o svojim novim idejama.
Svaki smo problem morali sagledati iz više perspektiva.
Iz njegove perspektive, iz moje…
Gledali smo na to kao film,
kao ideju koja će se u budućnosti ostvariti.
„Učinit ćemo to ovako…”
Prvo što sam učinio…
Od čega je sačinjeno tlo u sjevernom dijelu Acassusa?
Počeo sam ondje istraživati
i sjećam se da su neki radnici kopali odvodni tunel u četvrti Olivos.
Rekao sam: „Bok, kako ste? Ja sam student arhitekture.
Imam pitanje. Može li se ovo urušiti?”
I rekao mi je: „Što je dublji, to je izdržljiviji.”
„Dobro.”
Dok sam odlazio, primijetio sam krugove koje su ostavili na cesti.
Sljedećeg sam dana
otišao u ulicu Perú
i vidio sam krug ove veličine.
A zatim još jedan.
Nisam mogao vjerovati.
Bili su to isti krugovi koje sam vidio na gradilištu u Olivosu.
Krugovi su se nalazili na svakih deset metara
u ulici Perú koja je graničila s bankom.
To je bio pokazatelj da je ispod zemlje odvodni tunel.
I odjednom sam došao do kraja tunela.
Bio je udaljen deset blokova od banke.
Hodao sam otprilike 100 metara i pronašao
okrugli odvod promjera šest metara
koji je prolazio kroz utrobu grada.
Nevjerojatan prizor.
I ondje započinje nova faza…
koju sam nazvao „Projekt Donatello”.
Ne prema renesansnom umjetniku,
nego prema Nindža kornjači.
Bili su u odvodu, bavili se borilačkim sportovima i bili zeleni poput marihuane.
PROJEKT DONATELLO
Ako hodate 20 minuta kroz mračni tunel
i netko vas zaustavi i pita: „Gdje si?”
Ne biste znali, morate izmjeriti.
Jedan, dva,
tri, četiri…
Jedanaest, dvanaest…
Dvadeset četiri, dvadeset pet…
Nikada nisam znao
zašto učim o kotangensu nečega dok nisam odlučio opljačkati banku.
Činilo se kao da je sve što sam u životu ikad naučio
odjednom imalo smisla.
Kotangens je iznosio…
nužnih 69 stupnjeva, a duljina hipotenuze bila je 15 metara.
ODVODNA CIJEV 69 STUPNJEVA
TUNEL, 15 METARA
GORNJA KOMORA PODRUM
Fernando i ja odradili smo cijelu prvu fazu.
Počeli smo iskopavati prvu komoru klinovima i svjetiljkama.
Da bi se napravila ovakva rupa,
promjera jednakog dnu boce vode, potreban je jedan sat.
To je nemoguće.
Morao sam donijeti generator od 220 volti
i rabiti elektropneumatsku bušilicu.
DONJA KOMORA DVA METRA
JEDAN METAR
Poslije smo shvatili da više nemamo novca
i da nemamo vremena to završiti,
pa nam je netko trebao pomoći raditi i pomoći s novcem.
Drugi je sudionik Doktor.
Ponavljam. Ne želim junake.
DOKTOR
Imao je rođaka koji je bio kriminalac
i bio je uključen u velike bande iz 90-ih.
To su bili nasilnici s oružjem.
Odjednom smo imali više oružja nego policijska postaja.
Poznavao sam Doktora i činio se kao razumna osoba.
Bio je odvjetnik.
To me umirilo.
I dalje smo trebali ljude, pa sam nastavio tražiti
i tako me Doktor upoznao s Betom de la Torreom.
Stalno sam bio u kontaktu s Doktorom.
Jednom smo se našli na benzinskoj postaji
i rekao je da će me upoznati s prijateljem.
Upoznao me s Fachom, Fernandom.
On je osoba…
snažna, šokantna karaktera.
Naviknut je na nasilje
i eksplozivne reakcije.
Rekao sam da nemam mnogo novaca.
On je rekao da ima kamion
koji može prodati i kupiti potreban materijal.
Ali stvari nisu napredovale jednakom brzinom kao i moja anksioznost.
Ja sam se ovime bavio 24 sata dnevno, a ostali…
Doktor je imao suđenja.
Sebastián je imao problema sa ženom.
Beto je imao giht. Noge su mu bile otečene i nije mogao hodati.
Trebala mi je nova osoba
koja je bila slobodna kad i ja.
Bilo je lako krasti u Argentini.
Družio sam se s raznim ljudima.
I završio sam u bandi zvanoj Paukovi.
Penjali smo se,
spuštali, odlazili do 18., 20. kata
i tražili gdje ljudi drže dragocjenosti.
Kad su mi se javili,
dogovorili smo se da ću doći otvoriti sefove
i da ćemo podijeliti pola milijuna dolara.
Dolazio sam iz ulice Libertad i bio sam dobro odjeven kao i inače.
I netko mi je rekao: „Bok, Marito, kako si?”
„Bok, Doktore.”
Najprije me pitao imam li novca.
Potvrdio sam i onda je rekao da moramo razgovarati.
„Imam veoma važan posao.
Posao života.”
Krenuo mi je pričati i zaustavio sam ga.
„Ako si ti uključen, pristajem.”
Sjećam se da su tog dana došli Sebastián, Beto,
a Doktor je doveo Marita.
Upoznao sam tog tipa, visokog 1,60 metara, koji je hodao izbačenih prsa.
„Bok, prijatelju.
Kako si?”
Otišao je u atelje i počeo gledati slike.
Zamišljao sam umjetnički atelje
sa slikarskim stalkom, bojama…
A to je bila rupetina.
Upoznali su me s tipom koji je došao na tu ideju, Araujom.
Odveo me na drugo mjesto i rekao: „Ovdje uzgajam.”
Podigao je zastor i vidio sam svjetiljke i hrpu biljaka marihuane.
Bio je vrlo teatralan.
Jedan od onih tipova koji bi mogli ukrotiti zmiju.
Nisam imao nikakav osjećaj.
Beto se činio vrlo pristojnim. Poslije sam ga zvao „de la Torre”.
Osjetio sam trnce kad sam upoznao Sebastiána
za koga sam poslije saznao da je García Bolster.
Ne znam zašto. To je bilo nekakvo upozorenje.
Jednog me dana nazvao taj Araujo.
Pitao me da dođem i rekao da ponesem udobnu odjeću
jer ćemo se možda zaprljati.
Pitao sam se kamo idemo i hoću li stići na vrijeme.
Ali radoznalost se…
skupo plaća.
Prvi je put zaista bio zastrašujuć.
Zamislite da hodate ovuda, a sve je puno izmeta, limenki, željeza, cijevi…
Te su cijevi bile ilegalno prispojene iz obližnjih kuća.
Nakon kilometar hoda, došli smo do mjesta gdje je prva komora već bila izrađena.
Rekao sam mu da je potraži i počeo je razgledavati sve metalne ploče.
Vidio sam prsten velikog opsega, ogromnu cijev od deset metara,
punu metalnih ploča.
Rekao sam mu da ne vidim ništa i da se želim vratiti.
Otvorio sam ploču i unutra se nalazila komora.
U njoj su bile plutače kao iz Baywatcha.
„Plutače za spašavanje?
A gdje su cure iz Baywatcha?”
Rekao sam mu da će nam one poslužiti ako padne kiša.
Tada bi porasla razina vode i život bi nam mogle spasiti
samo plutače iz Baywatcha i surfanje niz struju.
Morali bismo se moliti bilo komu tko nas čuje da izađemo živi.
-„Ne razumijem.” -„Iskreno, ni ja.”
Nisam htio ni previše istraživati jer sam vidio da to nije za mene.
Zavrnuo je vijke
i nastavili smo hodati.
Došli smo do kraja tunela.
Nisam se mogao riješiti prljavštine.
Polio sam se vodom iz odvoda, ali bilo je još gore.
Odjeća mi je bila užasna.
Sjeli smo u auto.
Dugo smo se vozili visokom uzbrdicom, a onda mi je rekao da skrenem.
„Znaš li gdje smo bili pod zemljom?”
„Da, znam.”
„Ako napravimo tunel kako planiramo, vodit će izravno u trezor banke.”
To mi se sviđalo.
Pojavila se pomoć koju sam trebao
jer je on bio slobodan 24 sata na dan.
Počeli smo raditi s Mariom.
Mjesecima smo se penjali stubama, radili s elektropneumatskom bušilicom
i pili puno čaja od mate.
Ostavili smo aute pokraj otvora cijevi,
zavezali užad za njih i ušli.
Ulazili bismo u paru, a jedna bi osoba ostala čuvati stražu.
Forenzička policija bila je udaljena 30 metara,
i nismo znali je li nas tko vidio s prozora kako silazimo dolje.
Usporavao nas je nedostatak opreme.
Trebala su nam svrdla, brusne ploče, svjetiljke, kablovi…
Sve čime smo se služili.
Morali smo popraviti generator, kupiti alate…
-Koliko je? -500.
Petsto s baterijama?
Trebali smo i cipele, kacige i prsluke za spašavanje za sve nas.
Živio sam svoj život,
a noću…
Pitali su me kradem li, no ovo je bio moj posao. Radio sam.
Budući da je bilo normalno izaći noću i vratiti se ujutro,
moja se bivša supruga Alicia bojala da Mario i ja tulumarimo.
A išli smo kopati tunel.
No ponekad smo i tulumarili.
Išli smo onamo više od jedne godine.
Tad još nismo imali novca.
Nismo imali napuhan ego.
Ako se pojavio problem, mogli smo ga riješiti zajedno.
Znao sam da ćemo za 15 metara morati doći do banke.
Bili smo blizu…
Odjednom…
Udario sam u nešto drukčije. Imalo je drukčiju gustoću.
Udario sam u nešto tvrdo i bio sam uzbuđen.
No je li to zid banke?
Jesam li ispravno izračunao? Jesam li sve dobro izmjerio?
Što ako je ovo zid susjedova podruma?
Što ako na Dan D probijem rupu
i uhvatim susjeda kako obavlja nuždu u zahodu u podrumu?
Izradio sam svrdlo od dva metra za bolju preciznost.
Kad dođemo do kraja tunela,
bušili bismo gore i izašli na pločnik.
Rekao sam: „Ovo je moj MacGyver.”
Tip mi je riješio problem za 50 pesosa i dao mi poseban popust.
Inače bi bilo 100.
S normalnom rupom, imate cijeli vikend za otvaranje sefova.
No mi smo morali otvoriti sefove što je brže moguće.
Fernando je spomenuo uređaj
kakav upotrebljavaju limari.
Rekao sam da je to hidraulika i da ću pokušati nešto smisliti.
Tražili smo standardni hidraulični set
i na temelju njegovog kapaciteta
dizajnirao sam cilindar koji izvodi potisak.
I tako smo sastavili uređaj.
Stražnji se dio mogao izvlačiti i uvlačiti kako bismo mogli podesiti duljinu.
S tim smo uređajem bili sigurni.
Znali smo da ćemo za sedam sekundi otvoriti sef i da nas nitko neće čuti.
Tako je nastao Top.
Svi smo zamišljali kako s plijenom hodamo tunelom do odvodne cijevi.
No što ćemo ondje učiniti?
Primarna nam je ideja bila otići do obale rijeke.
No to će biti i prva pomisao policije.
Čim otkriju da smo pobjegli,
otići će do rijeke.
Zato sam rekao da moramo ići na drugu stranu.
Druga nam je strana donosila prednost jer je bilo 100 mjesta za izlazak.
Nakon detaljne provjere, pronašli smo savršeno mjesto.
Bilo je udaljeno 14 blokova od banke, blizu ugla gdje smo mogli parkirati kombi,
napraviti rupu u dnu i ući izravno,
a da ne napuštamo tunel i riskiramo da nas netko vidi.
Bilo je teško hodati tunelom
jer nam je oprema bila veoma teška.
Došli smo na ideju da podignemo razinu vode kako bismo mogli ploviti.
Izradili smo branu.
Iskoristili smo mnogo željeza, užadi, drveta
i poliuretanske pjene da bi bila vodonepropusna.
POGLED SPRIJEDA 6 METARA
Izašli smo na površinu i odmah je započela snažna oluja.
Desetak dana poslije oluje išli smo pregledati branu i više je nije bilo.
Oluja ju je odnijela.
Rekao sam da je gotovo i da ćemo hodati.
Uvjeravao sam ih da će to biti prednost.
Bilo mi je dosta svega.
No onda sam se predomislio.
Znao sam da će nastati kaos kad otkriju da smo imali branu i gumene čizme.
Ideja o učenju o tome kako doći do trezora ili iskopati tunel
pretvorila se
u proučavanje psihologije postrojbe Halcón.
Pronašao sam priručnik koji je bio Biblija za protokol tijekom talačke krize.
Slušao sam policijski radio.
Počinjao sam shvaćati vremenski okvir, metodologiju i što će sve učiniti
kada im iz banke jave: „Pljačkaju nas.”
Kada upoznaš neprijatelja,
na korak si do pobjede u ratu.
Trebala nam je posebna vrsta kombija da bismo mogli napraviti otvor na dnu.
Platili smo ga pet tisuća dolara.
Beto de la Torre odvezao ga je do svoje kuće u Wildeu.
Napravili smo preinake na kombiju.
Napravili smo rupu u podnici kroz koju ćemo ući u njega.
Počeli smo raditi, a žena mu je bila ondje.
Pitao sam što ona radi ondje.
Svi smo bili iznenađeni. Zašto je ona ovdje?
„Ma ne, sve je u redu.”
Tako je kako je.
Tad sam upoznao Aliciju Di Tullio.
SUPRUGA
Ali nije znala kako se zovem
jer se ni u jednom trenutku nisam predstavio.
No bio sam ondje.
Trebali smo vozača kombija.
Zemljak, Zalloechevarría.
Pravnik.
ZEMLJAK
Zatim smo ubacili i Klinca.
KLINAC
„Bit ćeš ondje na Dan D. Morat ćeš držati pištolj i raditi što ti se kaže.”
Pristao je.
Petsto sam dana razmišljao o ovom pothvatu.
Nisam radio ništa drugo.
Već sam prvog dana znao kako ću iznijeti novac odande.
No drugog sam dana izmijenio svoj plan.
I trećeg također.
Koliko smo puta izmijenili svoj plan?
Plan sam osmislio u rujnu 2004.
Znate li što sam iskreno mislio?
Da ćemo to moći ostvariti do početka 2005. godine.
Pogrešno.
Nisam mogao ni pomisliti da će biti tako teško i da će trajati više od godinu.
KROJAČNICA
Hlače.
Bio sam toliko predan da bih ušao i da je padala kiša.
Tada je jedini rizik bio da se tijekom talačke krize
neki genijalac dosjeti da bismo mogli pobjeći kroz odvodne cijevi
i blokira nam izlaz.
Tad ne bismo mogli nikamo.
Nisam bio usredotočen toga dana.
No bio sam odlučan.
Kad se otkrije kako smo sve to izveli,
stvorit ćemo priču.
Bit će to vijest godine.
Naš će se događaj odviti u petak, 13. siječnja.
Je li itko praznovjeran?
Odlično.
13. SIJEČNJA 2006. DAN D
Ustao sam u sedam ujutro.
Odjenuo sam se. Pripremio sam cipele, košulju i kravatu.
Otišao sam pokupiti Klinca.
I krenuli smo prema zoni Dana D.
Sjećam se da sam večer prije sjedio za velikim stolom,
a ispred mene bilo je sve što sam morao ponijeti
u potpunosti očišćeno kako ne bi bilo otisaka prstiju.
Razmotrit ćemo naše položaje.
Najprije će, u devet ujutro,
Sebastián ući u odvodnu cijev.
Počeo sam hodati.
Došao sam do brane.
Na brani sam uključio motor
i provjerio je li sve u dobrom stanju.
Ušao sam u tunel koji je vodio do banke
i čekao sam da mi daju odobrenje.
Doktor…
i Beto,
vi ćete na glavni ulaz.
Alicia je išla sa mnom do lokacije.
Ostavila me kod banke
i odvezla auto onamo kamo je trebala.
Moj auto.
Sad kreće Zemljak
i zauzet će položaj
kod tunela za bijeg na križanju ulica Sargentos i Libertad.
Parkirao sam se.
Klinac i ja hodali smo ulicu ili dvije.
Našli smo Ford Escort koji nas je već čekao.
Stajali smo i čavrljali lijepo odjeveni.
Nosio sam klasično trodijelno odijelo.
Prošli smo i vidjeli Marita i kolegu pokraj parkiranog auta.
„Bok, kako ste?”
Ja ću doći tim vozilom.
Parkirat ću, ostaviti svjetla i čavliće na stražnjem sjedalu.
Kada ga postrojba Halcón nađe, vidjet će da nam je to vozilo za bijeg.
Došao sam u banku tog 13. siječnja i provjerio je li sve u redu.
NADZORNE KAMERE
Alarmi, nadzorne kamere…
I to sam javio lokalnoj policiji.
ZAŠTITAR
Činilo mi se da vrijeme brzo prolazi, ali bio sam veoma umoran.
Štoviše, mislim da sam čak bio u polusnu.
Dok sam vozio, na prste sam stavio kapi tvari slične ljepilu
koja nam je služila da prikrijemo otiske prstiju.
Došli smo u garažu koja je pripadala banci.
Mirno smo izašli iz auta.
Kad smo došli pred vrata i htjeli ući, policajac nam je pokazao ovo i rekao
da u podne zaposlenici imaju pauzu i da vrata ostaju zatvorena.
Klinac i ja smo ubrzali i popeli se rampom.
Otišli smo do glavnog ulaza
i baš tada su Doktor i Beto ulazili u banku.
Primijetio sam osobu koja je nosila kutu.
Uhvatio sam ih na kameri kod ulaza i zumirao.
Kad je ta osoba počela hodati,
vidjelo se da ima pištolj za pojasom.
Ušao sam i pokazao pištolj.
Ne miči se. Idemo.
Ljudi su čekali na šalterima, pa sam…
Ni makac!
…svezao zaštitara.
Rekao sam ljudima: „Ovo je pljačka. Svi na pod.”
Svi na pod! Ovo je pljačka! Na pod!
„Gledajte u pod i neće biti nikakvih problema.
Sve je u redu, ali činite što vam kažemo.”
KLIJENTICA
Vidio sam nekoga u ružičastoj košulji.
Imao je pištolj u ruci.
Idemo!
Aktivirao sam alarm i oglasio da je u tijeku pljačka.
Prvi kat.
Ondje će biti Marito i Klinac.
Pazite!
Kad počneš raditi u banci, prođeš obuku za ovakve slučajeve.
Na obuci kažu da su takve pljačke obično vrlo kratke.
Traju dvije, tri minute.
Brze su.
Sjetio sam se toga dok sam bio na podu i počeo brojiti.
ZAPOSLENIK BANKE
Netko je ušao i krenuo prema bankomatu.
Nosio je kapu i kombinezon. Zgrabio sam ga i vidio da je to Fernando.
Nisam ga prepoznao jer ga nikad nisam vidio tako odjevenog.
Klinac i ja došli smo na prvi kat.
Identična akcija.
„Ovo je pljačka, svi na pod!”
I uz dva koraka zaleta preskočio sam staklo
i završio među blagajnama.
„Novac! Idemo!”
Slušat ću policijski radio.
Znat ću točno kad će doći lokalna policija.
Za to ćemo vrijeme obaviti prvu fazu plana:
„Kukavica”.
Uzet ću taoca,
pričekati da dođe prva patrola
i praviti se da želim pobjeći iz banke s njim.
Pričekat ću da mi kažu da odstupim i vratit ću se unutra.
Zbog te im akcije neće pasti na pamet
da želimo pobjeći kroz tunel jer smo pokušali pobjeći kroz vrata.
Kad završi „Kukavica”, zatvorit ćemo vrata banke
i prelazimo na drugu fazu.
Čuo sam policijsku sirenu
i počela su me mučiti razna pitanja.
To očito nije brza pljačka. Kako će završiti?
Ultimo momento.
Pljačka banke u San Isidru.
Zatim prelazimo na treću fazu
u kojoj se rješavamo zaštitara u podrumu.
Taj tip komunicira s ljudima vani.
Ne smije čuti ni vidjeti ništa iz trezora.
Zgrabili smo voditeljicu i otišli do podruma.
To je kratko trajalo.
Čini se kao da se mnogo toga događalo, ali riječ je o sekundama.
Idemo. Izlazi jer mi ulazimo.
Odozgo smo čuli kako policajcu govore da izađe.
Zgrabio me i rekao da ostanem miran i predam se.
Rekao sam da neću.
Odbijao je otvoriti vrata.
U slučaju da ne želi izaći,
pokrit ćemo prozor
i jedan od nas izludit će ga udaranjem po njemu.
Izlazi, idemo!
Tip u kombinezonu postajao je nervozan.
Uhvatio je voditeljicu za kosu
i gurnuo je na prozor.
Rekao sam mu: „Tek sam izašao iz Sierra Chice i vraćam se onamo,
pa ne kompliciraj.
Dajem ti riječ kao lopov starog kova da ću te odmah pustiti.”
Govorio je da mu daje svoju riječ da ga neće ubiti.
A žena je govorila da ne izlazi jer će ga ubiti.
To je bilo strašno.
I…
Radio je ovdje svaki dan. Radili smo zajedno.
Što ako ga ubiju?
Izlazi! Idemo!
Voditeljica je plakala i rekla mi, već na rubu živčanog sloma,
da se predam jer nije stigla dovoljno uživati s unukom.
Uznemiruju tvoje prijatelje i kolege.
Prijete da će ubiti ovoga i onoga…
Osjećaš bijes i bespomoćnost.
Idemo, izlazi! Reci mu da izađe.
Rekao sam osobi u sivom odijelu da ću izaći.
Ali tražio sam da ostane miran i da ne dira taoce.
Otvorio je vrata.
Na stol je stavio pištolj i mobitel, svoje sredstvo komunikacije.
Izašao sam s rukama u zraku.
Pretražio me, ali ne kao početnik.
Vidjelo se da zna što radi.
Držao sam mu ruke na leđima i sišli smo niz stube do vrata.
Naslonio sam mu njegov pištolj na leđa.
Izvadio sam spremnik za metke i zakočio ga
kako ne bi opalio.
Rekli smo mu da ide i otvorili mu vrata.
I otišao je. Pustili smo policajca.
Počinjem sumnjati.
Tko su oni? Čime su naoružani?
Koga si zvao?
Narednik Serrano nije mogao vjerovati
da će samo odšetati usred pljačke.
Kad sam došao do načelnika, pogledao sam u banku.
Pogledao sam prvi kat i vidio onog čovjeka u sivom odijelu kako drži mobitel.
Rekao sam Gustavu da je moj.
Pitao me kako znam, a ja sam rekao da ima logo koji mi je kći zalijepila.
„Moj je. Nazovi ga.”
Najprije su dvije osobe trebale biti zadužene za pregovore.
Doktor i ja.
No zbog moje teatralnosti,
načina na koji se izražavam,
zbog mog studija drame i načina na koji se nosim s policijom,
Doktor je rekao: „Marito mora biti pregovarač.”
I to se i dogodilo.
Lažni brkovi, kipa, naočale i maska.
Zbog moje uloge pregovarača,
novine su me počele zvati:
„Čovjek u sivom odijelu”.
Halo?
Da, gospođo.
Ne, ja nisam Walter Serrano.
Ali već sam pustio vašeg supruga, možete biti mirni.
Da, gospođo, ja sam jedan od lopova. Smirite se.
Smirite se, molim vas.
Reći ću im da vas nazovu.
Smirite se, gospođo.
Oslobodite ovu liniju, molim vas.
Odmah sam udario mobitelom o staklo
da bi me načelnik nazvao.
I rekao sam:
„Nazvala me žena Waltera Serrana.
Molim vas, neka je nazove jer je očajna.”
Nastavljamo izvještavati uživo o pljački banke s taocima u San Isidru.
Blokirana su tri bloka na aveniji Libertador.
Ne možete ovuda.
Novinarima je pristup još više ograničen.
Udaljili su nas gotovo dva bloka od mjesta akcije.
Sljedeći je korak zatvoriti ulaz na parkiralište
i blokirati ga autom.
Ako policija uđe u garažu, nećemo uspjeti.
Zašto? Jer ne možemo izvući Top iz auta.
Poslije 12.30,
čuo sam da mi se pokušavaju javiti
i rekli su: „Razbij.”
Počeo sam udarati i osjetio sam da se s druge strane pomiču stvari.
Udario sam u dio namještaja.
Zato oni ne bi mogli naći rupu koju sam napravio.
Važno je vidjeti lice tog čudaka kroz rupu jer…
to nam je izlaz.
Namjestio sam se i najprije počeo s najlakšim sefovima za otvaranje.
Pritom mislim na one koji imaju najmanju udaljenost od šarki do kutije.
Izračunali smo da bismo trebali otvoriti 400 sefova u otprilike dva sata.
Ne znamo koji su zahtjevi otmičara
u zamjenu za puštanje talaca i predaju.
Stalno dolaze nove patrole i sve više policajaca,
ali rješenje se i dalje ne nazire.
Gledali smo u televizor bez zvuka kakav se nalazi u svima bankama.
Mediji su već o svemu izvještavali.
U tom sam trenutku pogledao kroz prozor
i vidio tipa s radiom kako pokazuje na mene.
Ali počeo je gledati ovako, sa strane.
I gledao je u mene pa u radio i zatim u stranu.
Bio sam zbunjen.
Kao iskusni kriminalac, znao sam da nešto nije u redu.
Rekao je da dolazi osoba koja će pregovarati sa mnom.
„Ovaj tip s bradom.”
Miguel Ángel Sileo.
Bio sam bojnik specijalne postrojbe Halcón policije Buenos Airesa.
Bio sam pregovarač i član taktičkog tima.
PREGOVARAČ
Parkirali smo vozila, kao i inače.
Uputili su nas u događaje.
Dali su mi broj mobitela koji se nalazio u banci.
Sjeo sam iza jednog kamiona
s partnerom koji me također pokrivao.
Nazvao sam broj.
Počeo je objašnjavati da je pljačka pošla po zlu i da su sada zapeli unutra.
Ne žele nikomu nauditi, no ne žele ni u zatvor.
Slušaj, prijatelju.
Upravo sam odslužio 15 godina u Sierra Chici.
Riješimo ovo brzo i jednostavno.
Pregovarač je bio profesionalni, prvorazredni policijski službenik
i znao je da sam ja prvorazredni profesionalni lopov
čim sam spomenuo Sierra Chicu.
Kao i svi pregovarači, pratim ne samo ono što je rečeno,
nego i neverbalne znakove, geste.
Ta je osoba sjedila prekriženih nogu.
Njegovo držanje nije odgovaralo situaciji u kojoj se nalazio.
Talačka je kriza inače vrlo stresna i nabijena adrenalinom.
Ljudi viču na nas.
Poslušaj nešto.
Slušaj me.
Pobrini se za jedinicu za krizne situacije,
a ja ću riješiti situaciju ovdje. Dobro?
Rekao sam mu da puste neku osobu koja je nervozna, zabrinuta.
Pustio sam svog prirodnog neprijatelja.
Pustio sam policajca Waltera Serrana.
To je gesta dobre volje.
Ne traži još talaca. Gotovo je.
Ugasio sam mobitel i svi smo se pogledali.
Šef mi je rekao da odugovlačim.
Isto sam to i ja želio. Vrijeme.
Vrijeme za otvaranje sefova.
Nisam ni gledao što je u njima.
Nisam gledao ni mogu li se otvoriti, nego prelazio na novi red.
Bio sam detaljan i otvarao sam ih sve.
Dok sam otvarao sefove,
pojavio se netko iz banke
i počeo vikati na mene.
„Što radiš ovdje?”
Pogledao sam tu osobu. Naravno, nosio sam masku.
I Fernando je rekao: „Vi ovdje više ne zapovijedate. Sad slušate mene.”
I ta je osoba otišla, a ja sam ostao zatečen kao da su me uhvatili.
Imali smo mnogo talaca. Tek smo poslije saznali da ih je bilo 23.
Ne budite glupi.
Jedan je od njih došao
i bio je nasilniji od ostalih i lošije se odnosio prema nama.
Drugi je rekao da dolazi državni odvjetnik.
„Pregovaramo i predat ćemo se. Budite mirni.”
Jedan je čovjek bio veoma nervozan i na rubu da poludi.
Htio je ići na zahod.
Bio je cendrav.
Rekao je da ne može ondje mokriti jer svi gledaju.
Idi onda na stube, prijatelju. Hajde.
Zbog te su situacije ljudi postajali nervozni.
„Što ti je, luđače?”
„Ne mogu mokriti, veoma sam nervozan.”
Jao, prijatelju. Idemo, odlaziš.
Dođi ovamo.
Hajde idemo. Odmah.
Otvorili smo barikadu i doslovno ga izbacili.
Specijalna postrojba odmah se bacila na njega i dobio je nekoliko udaraca
jer nisu znali je li talac ili lopov.
Gospođo, jeste li vi trudni?
Dobro, idete i vi. Dođite.
Vidimo kretanje oko banke Río.
Dvoje je ljudi oslobođeno, muškarac i žena.
Gledamo trenutak kad su ženu oslobodili
kriminalci koji kao taoce drže
zaposlenike banke Río i njihove klijente.
Čuli smo da traju intenzivni pregovori s policijom
koja ih pokušava nagovoriti da ih puste.
PLJAČKA BANKE PUŠTENA DVA TAOCA
Imao sam dva radija.
Jedan je bio za policijsku frekvenciju, a drugi za komunikaciju s kolegama.
I imao sam još jedan
vrlo jeftin radio
koji je dolazio u paru s drugim.
Taj je radio imao kanale
i počeo sam ih pretraživati.
Odjednom sam čuo postrojbu Halcón.
Sjećam se da sam zgrabio Marija i rekao mu: „Slušaj ovo.”
Slušao sam kako snajperisti šalju informacije zapovjedniku operacije
i čuli smo što im zapovjednik odgovara.
Čuo sam da su rekli: „Imam onoga gore.”
„Imam i onoga dolje.”
To znači da, ako zapovjednik da naredbu,
de la Torre i ja dobit ćemo metak u čelo.
De la Torre ih je vidio. Došao je, uzeo mi mobitel
i rekao: „Miči ih ili ću nekoga ubiti.”
Ne sjećam se točno što je rekao jer je to bila veoma napeta situacija.
Na njihov su se zahtjev ti ljudi povukli s krova.
No bila su trojica snajperista postrojbe Halcón.
Nije ih vidio.
Odredili smo koliko će nam vremena biti potrebno u banci
za otvaranje sefova i rješavanje situacije s taocima.
Za to smo vrijeme otvorili 143 sefa.
Za ostale nam je trebalo više vremena jer su zahtijevali modifikaciju opreme
koju nismo planirali.
Stoga smo odlučili da odlazimo.
Kad nam je isteklo vrijeme od dva sata,
zauzeli smo položaje kako bismo što je brže moguće spustili plijen.
Nazvao me Araujo.
Idemo. Faza „Pizza”.
Obavljam još jedan poziv.
Rekao je da će se predati.
U pravu si, prijatelju. Ovo ne vodi nikamo.
Željeli su
nešto pojesti jer će provesti mnogo vremena u postaji i neće moći jesti.
„Donesi nam pizze, sokove… Pojest ćemo nešto pa ćemo se predati.”
Moram nadodati da nisu bile fugazzete.
Poslije je jedan od njih rekao: „Da sam tražio Silea fugazzete,
tražio bih pet, vidio bi da nas je petorica i odmah ušao u banku.”
Tako bi i bilo.
Nakon što su iznijeli taj zahtjev i nakon što je dogovorena razmjena,
komunikacija je prekinuta.
Što ću u međuvremenu?
Spremit ću oružje koje ostavljamo u trezor.
I započinje faza „Izbjeljivač i kosa”.
Ovo je pet litara izbjeljivača koji će proliti da izbrišemo tragove DNK.
A ovo je kosa.
Ja sam posljednji izlazio s Araujom.
Uzeo je uže, čvrsto se oslonio na jednu nogu i privukao komad namještaja.
García Bolster pokušao je pokrenuti čamac i nije mogao.
Vitette je postao veoma nervozan i rekao mi je da ne rabim
sredstvo za pokretanje motora jer ću ga potopiti.
Poludio sam jer smo nosili plijen, a motor se nije htio pokrenuti.
Vitette ga je pokušao pokrenuti,
nije uspio i počeli su veslati.
Svi smo bili u jednom čamcu
osim Arauja koji je uzeo splav na napuhavanje.
Sjećam se da sam se bacio na splav iza njih
na hrpu novca.
Ležao je ovako na vrećama s novcem.
Prošli smo pored kanalizacije blizu banke i vidjeli sjene i čuli zvukove.
Odjednom se motor pokrenuo.
Posljednjih smo 14 blokova prošli s upaljenim motorom.
Javili smo Zemljaku koji nas je čekao gore da smo stigli.
Podigao je poklopac šipkom jer je bio veoma težak.
Mislim da sam posljednji ušao. Svi su već bili u kombiju.
Ništa više ne bi moglo stati. Samo ljudi i vreće.
Ukrcat ćemo plijen…
i voilà.
Svi smo se vozili prema mjestu na kojem smo trebali podijeliti novac.
Mislio sam da su zabarikadirali ulaze i da planiraju što dulje izdržati unutra.
Više nismo čuli buku.
Nije bilo nikoga.
Počeli smo se pogledavati.
Mislio sam da će glumiti da su taoci, presvući se
i gore čekati policiju.
Stigli smo do mjesta gdje su se vrata otvorila i počeli smo iskrcavati vreće.
I još vreća…
Ne želim vam uništavati fantaziju.
I još vreća…
Odmah sam htio upaliti TV da vidim gdje su.
Postrojba Halcón još nije bila ušla unutra.
A mi smo sve vreće donijeli do tog mjesta.
I odjednom:
„U ovom trenutku ulaze…”
I vidjeli smo uživo
kako postrojba ulazi da bi nas uhvatila.
„Policija!”
Otvorili smo vrata i ušli, a ja sam u tom trenutku očekivao borbu.
TAOCI SU OSLOBOĐENI
Sad je 19.12 i vidimo kretanje.
Policajci i postrojba Halcón sada ulaze u banku.
Razbili su prozor i za dvije sekunde zauzeli banku.
Počinjemo određivati tko je tko.
Svi su osumnjičenici.
Sve su nas pretražili dok smo držali ruke u zraku.
Kad smo izašli, vani me čekala mama sa svojim suprugom.
Dopustili su im da nas vide i to je to.
Našla sam svog supruga i sina.
Bio je to vrlo emotivan trenutak.
Anabella, jesu li četvorica pljačkaša uhićena?
Što se točno dogodilo? Što ste uspjeli saznati?
Policija je savladala četvoricu pljačkaša
koji su pokušali opljačkati ovu poslovnicu.
Kriza je nedavno završila,
u točno 19 sati i 20 minuta.
Započeli su identifikaciju zaposlenika i klijenata.
Red se skraćivao dok više nitko nije ostao.
Sjećam se da smo sav novac odvojili sa strane.
Slagali smo po sto tisuća dolara.
Sto tisuća dolara, hrpica.
Soba se sve više sužavala.
U jednom sam trenutku sjedio na planini
svežanja od po 10 000 dolara.
Završila je talačka kriza u San Isidru.
Već sedam sati izvještavamo s mjesta događaja.
Svi su taoci oslobođeni i nijedan pljačkaš nije uhićen.
„Odlično, sve je ovdje! Razdijelimo novac.”
Netko je pitao treba li nam kalkulator i rekao sam da ne.
Sve smo izračunali i sjećam se da nam je ostalo 20 dolara.
Budući da je ostalo 20 dolara, a nas je bilo petorica i nismo imali sitnog,
Vitette ih je poderao.
Pregledavali su sve prostorije
jer su svi napustili banku, jedan po jedan.
Zatim je netko rekao: „Ovaj komad namještaja ne pripada ovamo.”
Pomakli su ga i pronašli rupu.
-Kuda vodi? -Ulijevo.
Zapovjednik je htio ući, no postavljena je zamka koja je možda bila minirana.
Pozvana je protueksplozijska služba.
Četvorica pljačkaša pobjegla je kroz odvodnu cijev
i sa sobom odnijela plijen.
Anabella, dobivamo oprečne informacije.
Rekli su nam i da su uhitili četvoricu pljačkaša,
a sada tvrde da su pobjegli s plijenom.
Ako nam kažu da su ljudi na drveću,
tražit ćemo ih na drveću.
Ako kažu da su ljudi u vodi, zvat ćemo obalnu stražu.
Bilo je oko pet ujutro
i svanuo je dan.
Sjedili smo opušteno kod kuće, na televiziji ništa nisu znali.
Nisu se pitali koliko smo odnijeli,
nego gdje su lopovi.
Mislim da smo svi željeli ići. Ja sam to htio.
Svatko je uzeo što mu pripada i otišao.
Nije bilo nikakvog oproštaja. „Vidimo se sutra.” Ne!
Idemo i više se nećemo vidjeti.
Oprostili smo se zauvijek.
Sjeo sam u svoj auto i odvezao se s Klincem.
Izašli smo na Panameričku cestu, spustili prozore
i pojačali glazbu.
Na sjedalu su bile četiri vreće.
Njegova je bila malo manja, ali imali smo četiri vreće pune novca.
Stavio sam vreću s novcem u prtljažnik auta i krenuo kući.
Veoma sam mirna osoba.
Nisam…
Nisam išao divljati i tulumariti.
Ostao sam kod kuće s hrpom novca.
Odvezao smo Klinca i pozdravili smo se.
Vratio sam se nekoliko ulica unatrag do Santa Fea 2590
gdje sam živio na 13. katu u stanu 47.
Otišao sam u svoju sobu i skinuo odjeću, a zatim se otišao istuširati.
Mislim da se nisam ni stigao osušiti kad sam išao otvoriti vreće.
Već sam imao kontakt s tim novcem
jer sam držao toliku količinu u rukama.
Ali nije bio moj. Bio je svačiji.
Ali ovo što sam sada imao u svojoj kući, bilo je moje.
Došao sam kući i svi su me čekali, kao da mi je rođendan.
Alicia me čekala razrogačenih očiju.
Taj osjećaj…
Spustio sam vreću s novcem i svi su gledali u mene.
I što sad?
Nisam mogao spavati dva dana.
Araujo je želio ostaviti plakat i razgovarali smo o tome.
Rekao sam mu: „Ako ga policija nađe, znači da smo pobjegli.
Ako smo pobjegli, brojimo novac.
A ako brojimo novac, zašto ih provocirati?
Zašto vući vraga za rep?”
Ostavili su lažne tragove bijega, postavili zamke s eksplozivnim napravama
i ostavili poruku u kojoj je izmiješana ironija i želja za popularnosti.
U njoj je pisalo…
-U četvrti bogataša… -…bez oružja i mržnje…
-…samo je novac važan… -…nema ljubavi.
„U ČETVRTI BOGATAŠA, BEZ ORUŽJA I MRŽNJE,
SAMO JE NOVAC VAŽAN, NEMA LJUBAVI.”
Jedna od glavnih osobina pljačkaša
i razlog zašto uvijek budu uhvaćeni jest taština.
Nakon takve pljačke, mislite da ti tipovi neće govoriti o tome?
Prošli je petak 13. zaista bio Crni petak, kako ga praznovjerni nazivaju.
Nije dugo trebalo da policija bude osumnjičena za korupciju
nakon niza nasilnih zločina u predgrađima.
Ma koliko ih tražili, ne mogu ih naći.
Istražitelji pokušavaju nadmudriti plan koji se zasad čini savršenim.
Pljačkaši banke Río nisu ništa prepustili slučaju.
Možda su stvarno pametni momci.
NAČELNIK POLICIJE
Ali u ministarstvu, u pravosudnom sustavu i policiji
također imamo vrlo inteligentne istražitelje
i koliko god bude trajalo, te će osobe biti uhićene
i imat će sjajnu priču za svoje cimere u ćeliji.
Isplanirao sam odmor
i odlučio ići na isto mjesto kamo sam išao cijeli život.
Znao sam da je sve ispalo savršeno.
Nitko me nije vidio.
Nije me snimila nijedna kamera.
Bio sam veoma smiren. Mislio sam da nema nikakvog rizika.
Nakon 15 dana započelo je ono što sam očekivao.
Otišao sam u San Juan.
Ponio sam planinarsku opremu, limenke tune,
Oshove knjige i policijski radio.
Koji tjedan nakon pljačke, otišao sam u Urugvaj.
Obilazio sam obitelj i učinio pokoje dobro djelo.
Bio sam slobodan. Imao sam novca. Nikad nije bilo bolje.
ZLATO
Ljubav
Imao sam uspješnu trgovinu mobitelima.
Alicia je imala svoj posao i oba su mjesta dobro poslovala.
Odlučio sam se početi rješavati dokaza.
Jednog sam dana vidio da vreća ne stoji na svom mjestu.
„Što je ovdje bilo?”
Vidio sam da ima mnogo manje svežanja novčanica.
Pitao sam je li što uzimala i rekla je da je uzela pet ili šest vrećica.
To je otprilike 300 000 dolara.
Prolazili su dani. Jednom sam stavio funte u ladicu.
Poslije sam je otvorio i nije ih bilo.
Priznala je da ih je uzela i započela je žustra svađa.
Tražio sam da ih vrati i nije htjela.
I otišao sam od kuće.
Uzeo sam što je ostalo, a ona me prijavila policiji.
Vidjela sam ga.
SUDNICA
Kamere su snimale banku, a on se penjao stubama.
Prepoznala sam njegovu odjeću.
GLAS ALICIJE DI TULLIO
Skupa smo 18 godina. Nisam mu vidjela lice, ali znam da je to on.
Alicia Di Tullio bila je zaštićena svjedokinja
koja je sama došla u ured državnog odvjetnika
i izjavila da zna sve činjenice o pljački.
DRŽAVNI ODVJETNIK
Rekla je da je njezin suprug sudjelovao u pljački
i da zna gdje je dio plijena.
U tužbi nije bilo objektivnih dokaza
koji ukazuju na to što se dogodilo između njih.
Mislim da je razlog novac,
a ne pakost zbog njegove veze s drugom ženom.
Postojala je cijela teorija o ogorčenosti, a to je laž.
Da sam imao drugu ženu, dao bih joj malo novca i otišao.
Ne bih nikamo otišao bez žene i djeteta, ali dobro.
Ona je mislila drukčije.
Cijenila je novac više od obitelji.
I tako se to završilo. To je tragičan ishod moje priče.
Zapravo, priče svih nas.
Di Tullio opisuje sve
i izbjegava dati imena.
Otišao sam s kćeri i unucima u kuću na plaži.
I ponio sam dva mobitela. Jedan iz Urugvaja, jedan iz Argentine.
Zazvonio mi je argentinski mobitel i zabrinuo sam se.
„Halo?”
Doktor.
„Betova nas žena izdaje.
Želi da joj svaki od nas da 300 000 dolara.
Ili će nas prijaviti.”
„Doktore, neka se jebe. Ništa joj neću dati.
Neka Beto riješi to s njom. Neću se petljati.”
No nisam se osjećao ugodno zbog te odluke.
Uhićeni je identificiran kao Alberto Torre,
koji je gotovo 20 od 52 godine života
proveo u zatvoru zbog oružanih pljački i otmica.
U kući sina uhićenika, na adresi Portela 56
pronađen je dio plijena:
938 700 dolara,
30 084 eura i 80 315 pesosa.
Izveli smo sedam racija u Buenos Airesu.
Zaplijenili smo puške i pištolje koji su rabljeni za pljačku banke.
Ovo je intelektualni rat i mi planiramo pobijediti.
Činjenica da je Di Tullio dala informacije
koje su ubrzale neke od racija,
ne znači da je istraga započela s Di Tullio.
Prvi dokazi nastali su zbog telefonskog broja
koji je jedan od počinitelja dao medijima.
Taj je telefon utjecao na kućišta nekih mobitela,
a ta su kućišta nekad imala i druge čipove.
Tako se pojavio mobitel koji je održavao komunikaciju
s obitelji Vitettea Sellanesa u Urugvaju,
s trgovinom mobitela de la Torrea
i s mobitelom Sebastiána Garcíje Bolstera.
Da Di Tullio nije progovorila, možda bi to netko drugi poslije učinio.
Ali mislio sam da će to biti nekoliko godina poslije, a ne mjeseci.
Nakon svega ovoga, čovjek koji je uhićen u subotu
bit će pod istragom državnog odvjetnika, dr. Jorgea Apola.
Riječ je o 52-godišnjem Albertu de la Torreu.
Odmah sam se pitao koliko Di Tullio zna o meni.
Sjećam se da sam je vidio samo jednom kad smo pripremali kombi.
Tako da sam zapravo bio prilično smiren.
No nakon nekoliko tjedana,
uhitili su Sebastiána u Villi Gesell.
Riječ je o Sebastiánu Bolsteru, čovjeku optuženom
za suradnju s pljačkašima
kako bi im pomogao izgraditi i usavršiti tunel
koji su iskoristili za pljačku banke Río u Acassusu.
Tražio sam crvenu točkicu na svom tijelu
jer sam zamišljao da su me već naciljali
i da će doći po mene.
Samo sam čekao jer sam preko svojih odvjetnika
dobio pristup dokumentima
i mogao sam odlučiti kako ću postupiti.
Kako su dani prolazili, odlučio sam smršavjeti.
Na Dan D imao sam 110 kilograma.
Budući da sam znao da bih mogao biti odveden na prepoznavanje,
započeo sam vrlo strog režim treninga i prehrane kako bih smršavio.
Kombi s rupom u dnu pronađen je zapaljen u Alejandro Kornu,
nekoliko blokova dalje od kuće gdje je prošlu subotu uhićen Julián,
čovjek koji ga je vozio na dan pljačke.
Nakon 30 dana u pritvoru, Sebastián García Bolster
proveo je noć u očevoj kući.
-Čime se baviš? -Popravljam jet-skije.
Cijeli se život time bavim i vozim ih po rijeci. Ovo je ludost.
Kad smo ga pitali za navodni bijeg u Villu Gesell gdje je i uhićen,
rekao je da je to bilo obično obiteljsko putovanje.
Nazvao sam odvjetnike u Argentini
i rekao im da postupaju po zakonu.
Ukrcao se na let prijevoznika Aerolineas Argentinas broj 1213
koji je poletio u 8 h iz Montevidea.
No u Aeroparqueu organiziran je doček.
Bio sam u Urugvaju kad su opljačkali banku!
Bio sam u Montevideu kad su opljačkali banku!
-Zašto si se predao, Mario? -Zašto, Mario?
-Je li on slavni Čovjek u sivom odijelu? -Da.
To je Čovjek u sivom odijelu, vođa bande
i organizator zločina koji je izveden u banci u Acassusu.
Prolazili su dani dok mi nisu uspjeli poslati moj dosje.
Sastojao se od osam svezaka i svaki je imao 200 stranica.
Ukupno je to 1600 stranica.
I vjerujte mi…
nikada u životu nisam čitao nešto s toliko strasti
kao taj dokument.
Zanimalo me što se dogodilo nakon tako savršeno osmišljenog plana.
Što je pošlo po zlu?
Shvatio sam da za mene imaju nalog za uhićenje.
Iz svog sam skrovišta uočio zeleni auto.
I vidio sam dvojicu koji su mi hodali ususret.
Uperio je u mene pušku i rekao: „Nacionalna žandarmerija.”
Pitali su što radim i rekao sam da sam na duhovnoj obnovi.
No duboko u sebi znao sam da je to izgubljen slučaj. Zašto?
Zato što sam imao svoj dosje sastavljen od osam svezaka.
„Možemo li pregledati šator?”
Dobro.
Prije pregleda rekao sam da ne gube vrijeme
jer sam ja Fernando Araujo.
Jesi li bio sam kad te žandarmerija pronašla?
Umjetnost.
-Što? Bavio si se umjetnošću? -Umjetnost.
-Kakvom umjetnosti? -Reci nam.
Evo ga. Dobro.
Bez davanja izjava, Araujo je ušao u kombi
u pratnji Nacionalne žandarmerije
koja će ga prebaciti u postaju Jáchal 21,
gdje će ga ispitati sudac Carlos Mateo.
Preko noći sam se pojavio u istražnom uredu u San Isidru.
Ali bio sam smiren.
Spojite stopala.
U sebi sam osjećao mir. Ne pitajte me zašto,
ali ono što je uslijedilo bila je nekakva prirodna ravnoteža.
Pauk!
Dobio sam najgore tužiteljstvo.
Gore.
Ali dobio sam dobrog suca.
Rekao je: „Fernando, pustit ću te.
Nećeš biti pod elektronskim nadzorom i moći ćeš svaki dan ići u dvoranu
držati satove borilačkih vještina.”
Nogu stavljamo na početak lopatice.
No on se već izvukao jer zna što ću učiniti.
Bio sam slobodan i kod kuće već nakon 20 dana.
I to je trajalo…
četiri godine.
Četiri godine poslije svi počinitelji pojavit će se pred sudom
u slučaju nazvanom „pljačka stoljeća”.
2010., suđenje.
Beto, Zallo, ja, Seba.
Marito je bio na drugom suđenju koje je poslije skraćeno.
Četvorica osumnjičenih optuženi su za razbojništvo i oružanu pljačku
jer su rabili vatreno oružje.
Smatramo da se klasifikacija zločina ne može potvrditi
jer se oružje koje je zaplijenjeno u različitim racijama
ne podudara s onim koje je rabljeno, a to su pištolji-igračke.
Morate biti poprilično naivni da pomislite da se ovakva pljačka
može izvesti s dva plastična pištolja
i da je izvršena bez uporabe agresije.
Pištolji s kojima je pljačka izvršena bili su replike.
Bili su dizajnirani tako da nitko ne primijeti da su igračke.
Pravno gledano, ako se iz oružja može pucati,
kazna je veća nego ako je oružje neupotrebljivo.
Budući da su to svi znali, pokušavali smo točno odrediti
pravnu klasifikaciju ovog zločina.
Oružje je bilo pravo.
Bilo je pravo. To mogu jamčiti.
Bez toga nitko ne bi ušao u banku u kojoj je naoružano osiguranje, alarmi…
Osoba u kuti imala je Browning 2000.
Mislim da on…
ne može priznati…
da su ga porazili plastičnim pištoljem.
To je…
Ponizili su ga i to mu se nije svidjelo.
San Isidro, 21. svibnja, 2010. godine.
Ovaj sud, na današnji dan, uzimajući u obzir prethodne osude,
jednoglasno osuđuje Rubéna Alberta de la Torrea
na 15 godina zatvora,
Joséa Juliána Zalloechevarríu na deset godina zatvora,
Sebastiána Garcíju Bolstera na devet godina zatvora,
Fernanda Arauju na 14 godina zatvora.
Na prvom su suđenju osuđeni za oružanu pljačku
jer se smatralo da je oružje moglo ispaliti metke.
Poslije je donesena nova presuda jer je sud utvrdio
da su pištolji bili rekviziti
te da nisu mogli ispaljivati metke niti ispuniti svoju namjenu.
Jedina je prednost koju je imao Vitette Sellanes
to što je uspio izbjeći suđenje sa svojim partnerima.
Dogovorili smo skraćeni postupak.
Objedinjene su kazne iz više presuda
i dobio je jedinstvenu kaznu
koja se odnosila na sve zločine koje je počinio u to vrijeme.
Osudili su me na 14 godina,
ali na kraju sam proveo godinu i pol u zatvoru.
Ukupno sam proveo 25 mjeseci u pritvoru
i dvije godine u kućnom pritvoru.
Državni odvjetnik tražio je 20 godina,
sud me osudio na 15,
a nakon žalbe dobio sam 12 i pol.
Odležao sam osam i pol.
Dobio sam tri godine više zbog birokratskog problema ili osvete.
Ali iskreno, i napominjem da inače ne psujem,
jebe mi se.
Život mi se drastično promijenio.
Nakon što sam prvi put oslobođen, postao sam depresivan
jer sam od Sebastiána koji se bavi popravkom motora,
postao Sebastián koji je opljačkao banku.
Od normalne sam osobe
postao zlikovac ili superjunak.
Teško je reći jer su mi ljudi na ulici čestitali.
No ja nisam preuzimao odgovornost.
Rekao bih: „Ne znam o čemu govorite.”
Sada…
nikakav mi novac ne može nadoknaditi izgubljeno vrijeme.
U jednoj godini vani mogu učiniti mnogo toga, a u zatvoru ne mogu ništa.
Kada shvatiš koliko si vremena izgubio
ponavljajući iste pogreške i tražeći osvetu…
Tako možeš izgubiti cijeli život.
Nije vrijedno toga.
Dobro jutro, Beto. Oprosti na smetnji.
Poznaješ li nekog odvjetnika?
Da. Baš sam ovdje u studiju…
Pljačka je bila pustolovina, san…
Osjećao sam se kao da sam osvojio naslov svjetskog prvaka. I to je to.
Čovjek u sivom odijelu bio je hit.
Počeo sam govoriti o dijamantnom prstenju, zlatnim lancima…
Ne pušim, ali imao sam velike kubanske cigare.
Poneki provokativni tweet…
Petnaest tisuća pratitelja na Twitteru, pa 20, a sada 25.
Dva Facebook računa.
Taj je lik arogantan, buntovan, provokativan…
I sve se više razvijao.
Dodaj mi maramicu, molim te. Evo ga, sad ćemo to riješiti.
Vidjet ćete taj lik.
Lik skida svoje lančiće, svoje zlato, dijamante…
Ostavljam tatin mali križić,
simbol koji veoma cijenim.
Lik nestaje s maramicom za uklanjanje šminke.
Gotovo. To je to.
Marito nosi traperice jer mu se hlače unište
kad radi s dušičnom kiselinom u svojoj zlatarnici.
Što ćeš?
Spalim si ruke, porežem prste,
uništim prstenje, ali sretan sam.
Postoje ljudi koji idealiziraju naš pothvat
i gledaju na to kao scenarij nekakve serije.
No složimo se da to nije bilo dobrotvorno djelo.
To je bila pljačka.
To nije dobrotvorno djelo,
ali svi su sudionici te priče pobijedili.
Državni su odvjetnici promaknuti. Policajci su postali načelnici.
Suci su nagrađeni.
Žrtve su dobile više novca nego što su imale.
U toj su igri svi pobijedili.
Jeste li mislili da je ovo moj atelje?
Mi smo mađioničari i ponekad…
samo nestanemo.
Nećeš me valjda pitati gdje je novac?
Ne vjerujem da si toliko djetinjast.
Teško je nagađati koliko je novca
zaista ukradeno iz banke Río.
Koliko smo novca uzeli?
Katkad razmišljam o tome i kunem se da se ne sjećam.
Jesi li znao da trava uzrokuje probleme s pamćenjem? Stvarno ne znam.
Koliko ste novca uzeli iz banke Río 2006. godine?
Odmah ću ti odgovoriti.
Razumijem da su ljudi, novinari, fascinirani time. Gdje je?
Da, na Kajmanskim otocima.
Zapiši broj računa, 24…
To je nevjerojatno.
Mislim da ljudi…
Što im se događa u podsvijesti? Znaš zašto žele znati iznos?
Zato što i oni žele to učiniti.
„Za koliko bih novca to učinio? Za koliko bih novca išao u zatvor?”
Ali gdje je novac?
Odlično!
Odlično.
U SJEĆANJE NA MOJU BAKU…
Prijevod titlova: Iva Matuško