Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
A NETFLIX DOKUMENTUMFILMJE
Az erkölcs az,
ahogy a társadalom ítéli meg viselkedésünket.
Az etika
a lelkiismereted ítélete.
Minden ember,
attól függően, hogy hol és mikor született,
meghúz egy vonalat,
és azt mondja: ettől eddig jó, és ettől eddig rossz.
És ez akkor a legőrültebb,
amikor közel kerülsz ehhez a vonalhoz.
Ezért döntött úgy, hogy kirabol egy bankot?
Miért tette?
Miért raboltam bankot?
Ezen én is
sokat tűnődtem.
Szerintem a legésszerűbb magyarázat
a halál elkerülhetetlensége.
Az emberiség történelmének egy pontján rájött,
hogy az élet nagyon rövid,
hogy hirtelen eltűnünk, és nem hagyunk semmit magunk után.
Ezért, azt hiszem a halál jelentősége
két formában nyilvánul meg:
a gyerekekben,
vagy a művészetben.
Ezek túlmutatnak a halálon.
Egy könyv, amit írtál, egy festmény,
egy piramis,
egy művészi rablás.
Úgy vélem, hogy ebben az értelemben a halál elkerülhetetlensége,
az élet rövidsége is az,
ami erre késztetett.
És most a hírek.
Négy állig felfegyverzett bűnöző
behatol a bankba, hogy kirabolja.
Nagy a feszültség San Isidróban. Túszhelyzet.
A Falcon csoport lezárta a helyszínt. Élőben közvetítünk.
A híres Falcon csoport
nem tudja, hogy a széfek a föld alatt vannak?
Hadd folytassam!
Az összes túszt szabadon engedték és nem tartóztattak le bűnözőket.
Kifosztottak 143 értékmegőrzőt.
95 millió dollár.
Talán nagyon okos fickók, de előbb-utóbb
a cellatársaiknak mesélhetik a szép történetüket.
Az argentin bűnügyi történelem leglátványosabb rablása.
Sokan „az évszázad rablásának” nevezték.
Egy rendőr, aki bement, azt mondta, „Mintha felszívódtak volna.”
11. INTERJÚ ARAUJÓVAL
- Rendben, Fer. - Megint ez?
Mondják, mit akarnak tudni!
FERNANDO ARAUJO A MŰVÉSZ
2003... Igen, 2003 volt. Én voltam a világ legboldogabb embere.
Ha mindenkit felmérnek, én lettem volna a legboldogabb.
Megtaláltam...
az életem célját.
Alkotni akartam.
Ehhez csak egy 50 négyzetméteres stúdió kellett.
Olyan hely, amely kiélezi az érzékeimet.
Akkoriban ez
a képzőművészet,
a harcművészet,
a marihuána művészet volt…
Írtam egy könyvet
a marihuána előnyeiről és a belső termesztéséről.
Volt egy szabad évem,
tele kísérletezéssel és őrültséggel.
Ebben az állapotban
nem tudtam, nappal van, vagy éjjel.
Festettem, a benti termesztésről szóló könyvön dolgoztam.
Kontroláld!
Megtaláltam a hivatásomat, és imádtam.
Arra nem számítottam,
hogy mire a palánták felnőnek a házban,
fontos felismerésre jutok.
És...
úgy döntöttem, kirabolok egy bankot.
Még nem tudtam, hogyan,
de egyben biztos voltam.
Művészinek kell lennie.
És egyre inkább úgy éreztem,
„pokolba a festményekkel,”
és ettől kezdve a nap minden órájában
azon gondoltam, hogy hogyan lehet egy bankot kirabolni.
Luis Mario Vitette Sellanes vagyok.
Uruguayi. 65 éves.
Rendes helyen születtem,
nagyon jó anyagi körülmények között.
Betörőnek vallom magam.
És mi a betörő?
Egy betörő tud kicsit az ékszerekről,
a zárakról, és a művészetről,
egy kicsit mindenről.
Bár az első bűncselekményemnek nem volt köze a rabláshoz,
megismertem a börtönt, az igazi börtönt.
És aki megismeri a börtönt, az más emberként jön ki onnan.
És megtanul mindenféle bűntényt.
És bűnözővé válik.
Rufi!
Rufián!
Charlotte!
Egy nap elmentem kirándulni, és azt mondtam, „Többé nem jövök vissza.”
Az Argentin Köztársaságba utaztam.
Mit csinál egy szökevény egy idegen országban?
Kapcsolatba lép a bűnözőkkel.
LUIS MARIO VITETTE A SZÍNÉSZ
Egyszer talán mindenkinek eszébe jut,
hogy kiraboljon egy bankot, nem?
Filmeket nézünk... és engem az ötlet nagyon megragadott.
Meg kellett osztanom valakivel.
És ez a pszichiáterem volt.
Ez volt az első dolog, amit Jorge-nak mondtam: „Kirabolok egy bankot”.
„Miért bankot?”
Ha nem bank, akkor kaszinó lenne.
Ugyan már, egy kaszinó...
Nincs bajom a kapitalizmussal.
Ez egy remek rendszer, amikor működik.
Az egyetlen dolog, hogy akartam egy részt az üzletből.
Nem alapítani akartam egy bankot,
ahogy Brecht mondta, hanem ki akartam rabolni.
Akkoriban azt hitte, hogy az egész a marihuána-mámor része,
az ötletek, amikkel traktáltam.
Azt mondta, "Oké, rendben. Mára ez elég."
Szóval elkezdtem keresni a bankot.
Acassusóban élek,
ott születtem, ott nőttem fel.
Volt ott egy bank a Libertador és a Perú sarkán,
és azt mondtam, „Ez a bank.”
Az acassusói Río Bank.
A nevem Rubén de la Torre. Betónak szólítanak.
A Constitución negyedben születtem.
Katolikus iskolába jártam.
Tizenkét éves koromig. Még ministráltam is,
segítettem a szentmisén, meg minden, de a templom után
elmentünk rosszalkodni
a hasonszőrű haverjaimmal.
Kalandnak indult.
Később szokássá vált,
és folytatódott, amíg elloptunk néhány autót.
Elkaptak, és bevittek a Devotóba,
ahol a legrosszabbak közé kerültem,
akik fegyvereket loptak,
és kommandó-stílusú támadásokat hajtottak végre.
Én meg beálltam közéjük.
A lopás és a bűnözés szenvedélyemmé vált.
Nem is tudom.
Mintha egy űrt töltött volna be. Hiányzott.
BETO DE LA TORRE A GENGSZTER
Egy bankot ki lehet rabolni,
amikor nyitva, vagy amikor zárva van.
IGAZSÁGÜGYI MINISZTÉRIUM
BANKRABLÁS
Ha nyitva van, akkor be kell menni,
fegyverekkel…
Kezeket a tarkóra, és tartsák ott!
és bejutni a páncélterembe.
- Most! - Ami lehetetlen.
Az alkalmazottaknak, a biztonságiaknak van egy gombja.
Pár perc múlva körül vagy véve,
még az aprót sem viheted el.
A fegyverhasználat
egyébként sem illett ahhoz, amit akartam:
művészetet, erőszak nélkül.
Így nyilván a másik opciót választottam, a bezárt bankot.
Ha be van zárva, akkor lyukat kell ásni.
Ezen az ötleten dolgoztam.
Egy ilyen ötlettel nem hívhatod fel a barátaidat:
„Akarsz beszállni?" Mondjuk ezt nem.
Meg kell találni rá az embereket.
A mottóm „Jobb hírszerzés, mint puskapor”.
Sebastián García Bolster.
Sebastián García Bolster vagyok.
És nem tudom, miért,
de „Mérnöknek” hívnak.
SEBASTIAN GARCÍA BOLSTER, A MÉRNÖK
Egész életemben Martínezben éltem, egy tipikus középosztálybeli családban.
Ha láttam egy gépet,
arra gondoltam, hogyan érhetnék el vele jobb eredményt,
nagyobb teljesítményt, vagy több energiát.
Tanultam, elvégeztem az elektrotechnikusi szakiskolát,
majd elkezdtem a mérnökit. Abbahagytam.
Nyitottam egy motorjavító műhelyt.
A javítóműhelyen addig módosítottam, amíg
Jet-sí javítóműhely lett belőle.
Fernandóval jártam a San Isidrói Szakiskolába.
Egy évvel volt idősebb nálam.
Barátok lettünk. Együtt nyaraltunk.
Fernando javasolta ezt.
Nem loptam. Sosem loptam.
De egy bankrablás rendben volt.
Adják vissza a betéteinket! Egész életemben dolgoztam!
A családom sokat szenvedett a bankok miatt.
A lopás rossz,
de banktól lopni, ami annyi kárt okozott, nem olyan rossz.
Mesélt róla,
és nem mondtam nemet.
Persze. Bármilyen technikai vagy mechanikai dologra van szükséged,
számíthatsz rám!
De nem kockáztatok.
Ha nem tökéletes,
nem megyek bele.
Bérelni akartam egy négyszobás házat,
ásni egy alagutat a bank alagsorába,
mert ott volt a páncélszekrény.
De ez nem volt olyan könnyű. Mi van ha rám omlik?
Mert…
Gyerünk! Valljuk be!
Sosem ástam más lyukat,
mint amibe a marihuánát ültettem.
Ugyanakkor megtudtam,
hogy odabent mozgásérzékelők vannak.
Hónapokig tanulmányoztam a működésüket.
Olyan ruhákat terveztem, amit nem érzékelnek.
Sikerült.
Így született Mr. Hernyó.
De nem a mozgásérzékelőkön való túljutás volt a lényeg.
Hanem bejutni a páncélterembe.
Ez az őrültség, amit biztos voltam, hogy megoldok,
elég bonyolult volt.
Kikészültem.
Egyszer csak azt mondtam, ez lehetetlen.
Nem lehet megcsinálni.
Lehengerelt.
Rengeteg időt, tudást fektettem bele, és mindenfélét vásároltam.
És mégsem jött össze.
Nem oldottam meg.
A remény újjászületett.
Új ötletem született.
Hajnali háromkor elindultam
egy internetes kávézót keresni, hogy megnézzem,
volt-e már valakinek ilyen ötlete.
Ez sokkal merészebb volt.
Egy nagyszabású színjáték.
Az ötlet nagyon egyszerű volt...
keverni kell a két metódust:
amikor a bank zárva van, és amikor nyitva.
Bemenni,
egy be-ki rablást szimulálva, bemenni a kasszába,
megvárni, amíg a rendőrség körülvesz,
és az alagutat nem a behatolásra használni, hanem a menekülésre.
Senki sem tett még ehhez hasonlót.
És...
ha úttörő vagy, óriási esélyed van a sikerre,
mert az emberek nincsenek felkészülve az újra.
Azelőtt boldog voltam
a művészettel 50 négyzetméteren.
De ez az alkotás része volt.
Fernando eljött és azt mondta,
„Tudom, hogyan csináljuk meg.”
Minden problémát fel kellett mérnünk,
az ő szemszögéből,
és az enyémből,
mintha egy film lenne,
mintha egy felépítendő terv lenne.
Így és így fogjuk csinálni.
Akkor megnézem...
mi a talaj összetétele Acassuso északi részén?
Szóval elkezdek nyomozni,
és emlékszem, hogy néhány munkás vízelvezető alagutat ás Olivosban.
Mondom: „Helló! Hogy vagytok? Építészhallgató vagyok.
Van egy kérdésem. Nem omolhat be?"
Mire ők: „Minél mélyebb, annál erősebb.”
Oké.
Ahogy elmegyek, látok néhány kört az aszfalton.
És onnan
megyek a calle Perúra.
És látok egy ekkora kört.
És egy másikat.
Hihetetlen.
Ugyanazok a körök, amiket az olivosi építkezésen láttam.
Azok a jelek tíz méterenként megjelennek
végig a calle Perún, ahol a bank is van,
tehát a vízelvezető alagút ott van alattunk.
És megtalálom az alagút végét.
Tíz sarokra van a banktól.
Besétálok körülbelül 100 métert, és találok
egy hat méter átmérőjű kerek csatornát
ami végigmegy a város alatt.
Hihetetlen látvány.
És itt egy új szakasza kezdődik...
a „Donatello-projekt”-nek.
Donatellónak neveztük el, nem a reneszánsz művész,
hanem a nindzsa teknős után.
Csatornákban lakó harcművészek voltak,
és zöldek, mint a marijuana.
DONATELLO PROJEKT
Ha 20 percig mész egy sötét alagútban,
hirtelen megállsz, és megkérdezed: „Hol vagyok?"
Honnan tudnám? Meg kellett mérni.
Egy, kettő,
három, négy…
tizenegy, tizenkettő…
huszonnégy, huszonöt…
Sosem hittem,
hogy valaminek a kotangensét fogom tanulmányozni,
amíg el nem döntöttem, hogy kirabolok egy bankot.
Mintha minden, amit az életemben mindenfelé tanultam,
hirtelen összejött volna, érti?
A kotangens
a szükséges 69 fok,
és a távolság a hipotenúztól, 15 méter.
CSATORNACSŐ 69 FOK
ALAGÚT, 15 MÉTER
FELSŐ KAMRA ALAGSOR
Fernandóval csináltuk az egész első szakaszt.
Az első kamra kiépítését csapokkal és lámpákkal kezdtük.
Például egy akkora lyuk fúrásához,
mint egy kétliteres üveg vége, egy óra kell.
Ez lehetetlen.
Hoztam egy 220 voltos generátort,
és elektro-pneumatikus fúrót használtam.
ALSÓ KAMRA 2 MÉTER
CSATORNA
Aztán elfogyott a pénzünk,
és egyszerűen nem volt elég időnk,
ezért anyagi és fizikai segítség kellett.
A második résztvevő Doki volt.
Csak semmi hősködés!
DOKI
Volt egy bűnöző rokona
a 90-es évek nagy bandáiból.
Kemény fiúk, fegyverekkel.
Több tűzerőnk lett, mint a legközelebbi rendőrkapitányságnak.
Ismertem Dokit, és megfontolt embernek tűnt.
Ügyvéd volt.
Ezért nyugodt voltam.
Mondtam, hogy több emberre van szükségünk,
és Doki bemutatott Beto de la Torre-nak.
Mindig tartottam a kapcsolatot Dokival.
Egyszer egy benzinkútnál találkoztunk, és azt mondja:
„Bemutatlak valakinek, egy barátomnak.”
Aztán bemutat Fachának, Fernandónak.
A fickó
megdöbbentően erős,
és megszokta, hogy erőszakot alkalmaz,
robbant...
„Nézd, nincs sok pénzem,”
Azt mondja, „De van egy teherautóm.
Eladom, és megvesszük a szükséges anyagokat.”
De a dolgok nem haladtak
elég gyorsan, és aggódtam.
Én napi 24 órában ezen dolgoztam, de a többiek...
Dokinak perei voltak,
Sebastiánnak nőproblémái.
Betónak köszvénye.
Megdagadt a lába, és nem tudott járni.
Szükségem volt még valakire,
aki akkor ért rá, amikor akartam.
Lopni nagyon egyszerű volt Argentínában.
Mindenféle emberrel lógtam.
És egy „Pókember" bandánál kötöttem ki.
Szóval felmásztunk,
a 18., 20. emeletre is,
értékes cuccokért.
Megegyeztem velük,
hogy eljövök kinyitni a széfeket,
és elosztunk félmillió dollárt.
Jól kiöltözve, ahogy szerettem. jövök a Calle Libertadról,
és valaki megszólít: „Hé, Marito. Hogy vagy?"
„Szia, Doki!”
Az első kérdése: „Van pénzed?”
„Igen, persze” - mondtam neki. „Beszélnünk kell.”
„Van egy nagyon fontos meló.”
„Ez életem legjobb melója.”
„Ide figyelj, Marito!" Mondtam, „Állj!”
„Ha benne vagy, akkor én is. Ne mondj semmit!"
Emlékszem, aznap ott volt Sebastián, Beto,
és Doki elhozta Maritót.
Találkozom ezzel a kicsi, 1.60 magas fickóval,
dülleszti a mellkasát. Egy kiskakas.
„Szia, haver!
Hogy vagy?”
Felmegy a stúdióba, és megnézi a festményeket.
Elképzeltem a stúdiót,
festőállványok, olajfesték...
Ez egy szemétdomb.
És bemutattak az ötletgazdának,
valami Araujo nevű pasi.
Elvisz valahová, és azt mondja, „Itt termesztek."
Elhúz egy függönyt, és a fények alatt
egy csomó marihuána bokor.
Egy drámai figura,
amolyan kígyóbűvölő típus, érti?
Nem volt jó érzésem.
Beto üdvözlése szívélyesnek tűnt. De végül is de la Torréről volt szó.
Kicsit libabőrös lettem
a Sebastián nevű fiútól, akiről megtudtam, hogy García Bolster.
Nem is tudom. Valami azt súgta: „Vigyázz!”
Egy nap felhívott az az Araujo fickó:
„El tudsz jönni? Hozz kényelmes ruhát!
Lehet, hogy koszos leszel.”
Mondom, „Te jó ég, hova megyünk? Időben vagyok?"
De a kíváncsiság
ölte meg a macskát.
Az első alkalom nagyon ijesztő volt.
Képzelje el, hogy ürülék, dobozok, fegyverek, csövek között jár.
Csövek, illegális vezetékek a házakból.
És amikor odaértünk,
ahol az első kamra már kész volt.
Mondom, „Keresd meg!"
A fickó nézi az összes fémlemezt.
Láttam egy hatalmas gyűrűt,
egy hatalmas csövet,
tíz métert tele fémlemezekkel.
„Mit látsz?” „Semmit, haver. Mit kellene? Menjünk innen!"
Kinyitottam neki a fémlemezt. Ott egy kamra.
Mondom: „Ezek a Baywatch mentődeszkák."
„Baywatch mentődeszkák?” - mondja.
„Hol vannak a macák?"
„A Baywatch mentődeszkák arra az esetre kellenek, ha elkezd esni.
A vízszint emelkedni fog,
és nincs más menekvés,
mint Baywatch mentődeszkával kiszörfölni az árral,
és imádkozni, akihez akarsz,
hogy élve kijuss."
- „Nem értem.” - „Őszintén szólva én sem."
Nem érdekelt az egész, mert láttam,
hogy ez dolog nem nekem való.
Visszateszi a csavarokat,
és visszamegyünk, ahonnan jöttünk.
Mire az alagút végéhez érünk,
nem tudjuk lesikálni a cuccot.
Próbáltam lemosni vízzel, de csak rosszabb lett.
A ruhám... borzalmas.
Beültünk a kocsiba.
Megyünk egy végtelen párkányon...
És azt mondja: „Fordulj be!”
„Láttad, hol voltunk odalent?”
„Igen, láttam.”
„Ha megfelelő alagutat ásunk onnan, az a bank páncéltermébe vezet.”
Ez már tetszett.
Megvolt a szükséges kéz,
mert a fickó a nap 24 órájában ráért.
Hónapokig tartott a munka Marióval,
lépcsőmászás...
elektro-pneumatikus fúrás,
sok mate tea.
A kocsikat a cső lejárata mellett hagytuk.
Kötelet kötöttünk rá, és lementünk.
Páran lementünk,
a többiek őrködtek odafent.
A rendőrség 30 méterre volt
és nem tudtuk, látott-e valaki egy ablakból.
A probléma az anyagokkal volt.
Fúrófejekre, csiszolókorongokra, lámpákra, kábelekre volt szükségünk.
Mindenre, amit használtunk.
Meg kellett javítani a generátort,
szerszámokat venni.
- Mennyi? - 500.
Ötszáz elemekre?
Aztán cipő, sisak és mentőmellény mindenkinek.
Megvolt az életem,
és éjjel...
kérdezték tőlem, „Loptál?" Nem. Dolgoztam. Munkaként kezeltem.
Mivel gyakran éjszaka mentem el, és másnap jöttem vissza,
a volt feleségem, Alicia, azt hitte Mario bulizni visz.
Igazából alagutat ástunk. Néha buliztunk is.
Közel egy évig jártunk ki-be. Kicsit tovább.
Még mindig nem volt pénzünk.
Nem voltunk beképzeltek.
Ez volt. Ha probléma merült fel, megoldottuk magunk között.
Tudtam, hogy 15 méterre vagyunk a banktól.
Közel voltunk a betonhoz,
és hirtelen...
valami mást ütöttem meg.
Más sűrűségű anyagot.
Valami keményet, és ez izgalmas volt.
Ez már a bank fala lenne?
Jól számítottam? Jól mértem a biciklikereket?
Mi van, ha ez a szomszéd pincefala?
Mi van, ha a nagy napon megnyitom a lyukat,
és a szomszédot találom, amint szükségét végzi az alagsori vécében?
A nagyobb pontosság kedvéért,
csináltam egy kétméteres fúrófejet.
Ott, ahol az alagút véget ért,
felfúrtunk a járdára.
Mondom, „Ő az én MacGyverem.”
A srác megoldotta nekem egy 50 pesós akciós fúróval.
Különben 100-ba került.
Normális esetben ott az egész hétvége kinyitni a széfeket.
De itt
a lehető leggyorsabban kellett dolgoznunk.
Fernando azt mondja: „Ilyen szerszámmal
dolgoznak az acélmunkások, látod?"
Mondom, "Igen, hidraulikus. Lássuk, mit tehetünk vele."
Kerestünk egy normál hidraulikus miniegységet,
és az egység teljesítménye alapján
megterveztem a hengert és a tolódugattyút.
És összeraktuk a gépet.
A hátulja teleszkópos volt, hogy szabályozhassuk a távolságot.
Ezzel az eszközzel biztonságban voltunk.
Hét másodperc alatt ki tudtunk nyitni egy széfet.
Így született meg az „erőágyú”.
Mind úgy képzeltük el, hogy az alagúton át
levisszük a zsákmányt a csatornába.
De ott mit csináljunk?
Az alapötlet az volt, hogy menjünk a folyópartra.
De a rendőrség is pont ezt fogja gondolni.
Amint rájönnek a szökésünkre,
a folyóhoz fognak menni.
Ezért azt mondom, hogy a másik irányba kell mennünk.
A másik irány előnye,
hogy 100 kijárat van arra.
Körülnéztünk, és megtaláltuk a legjobbat,
14 saroknyira a banktól,
közel egy sarokhoz, ahol parkolhatunk,
és a padlón át észrevétlenül
feljöhetünk az alagútból.
Nehéz volt az alagútban járni,
mert súlyos dolgokat kellett cipelni.
Ezért gondoltuk, megemeljük a vízszintet, hogy hajózhassunk.
Ehhez csináltuk a gátat.
Rengeteg vas, kötél, fa
és táguló poliuretán, hogy vízálló legyen.
„ELÖLNÉZET” 6 MÉTER
Amint elkészült, jött egy nagy vihar.
10-15 nappal a vihar után
lementünk, és a gát eltűnt.
A vihar elvitte.
Mondom, „Nem, hagyjuk abba! Ennyi! Kész!
Elég ebből!”
Kész vagyok. De hirtelen azt mondom, „Nem. Csináljuk meg a gátat,
mert amikor megtudják, hogy gátunk volt és gumicsizmánk
az isteni lesz!"
A páncélterembe való bejutás
és az alagútásás tanulmányozásának a helyét
átvette
a Falcon Csoport pszichológiájának tanulmányozása.
Megtaláltam a kézikönyvet, amit hívhatunk
a túszhelyzet-protokoll bibliájának is.
Lehallgattuk
a rendőrség rádióját.
Így kezdtem megérteni
az időzítést, a módszereket,
hogy mi fog történni, amikor hirtelen
valaki azt üzeni a bankból: „Bankrablás van!"
Számomra az ellenség megismerése
már fél győzelem.
Szükségünk van egy autóra, aminek ki tudjuk nyitni a padlóját.
Öt-hatezer dollárba került.
Beto de la Torre elvitte a Wilde-i házába.
Ott átszereltük.
Lyukat vágtunk a padlón, ahol feladhatunk dolgokat a csatornából.
Elkezdtünk dolgozni... és ott volt a felesége!
Mondom: „Ő mit keres itt?”
Egymásra néztünk. Miért van itt ez a hölgy?
„Nem, semmi baj.”
Ez volt.
Akkor találkoztam Alicia Di Tullióval.
ALICIA DI TULLIO A FELESÉG
Nem tudta a nevemet,
mert sosem mutatkoztam be.
De ott voltam.
Kell egy sofőr a furgonhoz.
A Vidéki, Zalloechevarría.
Egy jogász.
Utána még bevettük a Kölyköt.
„Ott leszel a D-napon.
Csak fogd rájuk a fegyvert, és tedd, amit mondunk.”
Igen, képzeld el!
500 napon át gondolkodtam a munkán.
Nem csináltam semmi mást.
Már az első nap tudtam, hogyan szerezzem meg a pénzt,
de a második nap megváltoztattam a tervet.
És a harmadik napon is.
Hányszor változtattunk a terven?
2004 szeptemberében találtam ki.
Őszintén, tudja, mit gondoltam?
Hogy 2005 elején meg tudjuk csinálni.
Tévedés.
Sosem hittem, hogy egy évnél tovább fog tartani.
SCANZIANI SZABÓSÁG
Nadrág!
Annyira benne voltam, még az eső sem állított volna meg.
Akkoriban az egyetlen veszély az volt,
hogy a túszhelyzet során, valamelyik zseni
rájön, hogy a csatornán át elmenekülhetünk,
lezárják a kijáratokat, és annyi, nem mehetünk sehova.
Akkoriban nem erre koncentráltam.
De eltökélt voltam.
Amikor mindent összeállt, az olyan volt,
mintha egy regényt írnánk.
Ez volt a nyári programunk.
Az esemény január 13-án, pénteken lesz.
Valaki babonás?
Rendben.
2006. JANUÁR 13. D-NAP
Reggel hétkor keltem.
Komótosan öltöztem, cipő, ing és nyakkendő.
Elmentem a Kölyökért.
És a D-nap zónája felé vettük az utat.
Emlékszem, hogy éjjel egy nagy asztalnál voltam,
amin mindent ott volt, amire szükségem lesz,
teljesen megtisztítva az ujjlenyomatoktól.
Menjünk végig újra a feladatokon!
Először, reggel 9-kor,
Sebastián lemegy a csatornába.
Elindultam.
Eljutottam a gátig.
A gátnál ellenőriztem a motort,
hogy minden működik-e.
A bankba vezető lyukhoz eveztem.
És vártam a jelre.
Doki…
és Beto,
bementek.
Alicia velem jött oda.
Letett a bank sarkánál, és elment.
Ott hagyta a kocsit, ahol kellett.
Az én autómat.
A Vidéki elfoglalja pozícióját
a csatorna-kijáratnál,
a Sargentos 3 és a Libertad sarkán.
Leparkoltam.
Egy-két háztömbnyit mentünk a Kölyökkel.
Megtaláltuk a Ford Escortot, ami már várt ránk.
Ott beszélgettünk, mindketten jól öltözve.
Klasszikus háromrészes öltönyt viseltem.
Láttuk a leparkolt autót, Maritóval és a másik kollégával.
„Helló! Hogy vagytok?"
Ezzel a kocsival érkezem.
Gumitüskéket hagyok a hátsó ülésen,
hogy a Sólyom Csoport azt gondolja, ez volt a menekülő autónk.
Január 13-án bemegyünk. Meggyőződöm, hogy minden rendben van.
A riasztók, a biztonsági kamerák,
és jelentek a helyi rendőrségnek.
WALTER SERRANO AZ ŐR
Ezalatt az idő alatt ami hamar eltelt,
nagyon fáradt voltam.
Sőt, azt hiszem, félálomban.
Útközben, szépen lassan, óvatosan, cseppentettem az ujjamra
abból a ragasztóanyagból,
amivel elfedtük az ujjlenyomatunkat.
És megálltunk a bank a parkolóházában.
Nyugodtan kiszállunk.
És amikor a bejárathoz érünk,
a bunkerben a rendőr int nekünk, és azt mondja,
déltől ebédszünet, és az ajtó zárva van.
Szóval tempót váltunk a Kölyökkel.
Felmegyünk a rámpán
a főbejárathoz, ahol
Doki és Beto éppen bemennek a bankba.
Észrevettem, hogy valaki köpenyt visel.
Ráközelítek azzal a kamerával, ami elölnézetet ad.
Amikor az illető elindul,
látni egy fegyvert a derekán.
Bementem. Előhúztam a fegyvert.
Ne mozdulj! Menjünk!
Többen sorban álltak, ezért...
Ne mozduljanak!
...lefegyvereztem a biztonsági őrt.
Felkiáltottam: „Ez egy rablás. Mindenki a földre!"
A földre. Ez egy rablás! Mindenki a padlóra!
„Nézzék a padlót, és nem lesz baj!”
Csak tegyék, amit mondunk.”
ESTELLA MARIS AZ ÜGYFÉL
Látok valakit rózsaszín ingben.
Látom, már fegyver van a kezében.
Menjünk!
Ekkor riasztok, hogy kirabolják a bankot.
Első emelet.
Marito és a Kölyök elfoglalják.
Vigyázat!
Amikor a bankban kezdesz dolgozni,
kiképeznek az ilyen esetekre.
A tanfolyamon azt tanítják, hogy általában
gyorsan dolgoznak. Másfél, két, három percig tart az egész.
Gyorsak.
Erre gondoltam a padlón, és számoltam a másodperceket.
LEANDRO A BANKTISZTVISELŐ
Látom, hogy valaki az ATM felé megy.
Kalap overál volt rajta. Kirohanok, és megragadom. Fernando volt.
Nem ismertem fel, mert nem láttam még így öltözve.
A Kölyökkel felmegyünk az első emeletre.
Ugyanaz az operáció: „Mindenki a padlóra! Bankrablás!"
Még két lépés, és átugrok a pulton,
és a pénztárban landolok.
„A pénzt! Gyerünk!"
Hallgatom a rendőrségi rádiót.
Pontosan tudom, mikor érkeznek a rendőrök.
Akkor indul a terv első fázisa:
A „Kakukk!"
Túszt ejtek,
megvárom az első járőrkocsi érkezését,
és úgy teszek, mintha vele akarnék menekülni a bankból.
Mikor felszólítanak, hogy adjam meg magam,
visszamegyek a bankba.
Ezután nem gondolnak arra,
hogy egy alagúton menekülünk,
hiszen az ajtón próbáltunk megszökni.
A „Kakukk” után
bezárjuk a bank ajtaját,
és indul a második fázis.
Ekkor hallottam szirénákat,
és felmerült bennem egy csomó kérdés,
mert végül is ez nem egy ki-és-be rablás. Akkor hogy ér véget?
LEGÚJABB HÍREK
BANKRABLÁS SAN ISIDRÓBAN
Következik a harmadik fázis,
ami az alagsori őr ártalmatlanná tétele.
Ez a fickó a külvilággal kommunikál.
Nem lát vagy hall semmit a páncélteremből.
Elkaptuk az igazgatónőt. Lementünk a bunkerbe.
Pillanatok alatt történt.
Ez soknak hangzik, de pár másodperc volt az egész.
Gyerünk! Kifelé, mert jövünk. Rajta!
Fentről halljuk ahogy a rendőrnek mondják, hogy jöjjön ki.
Megragad, és azt mondja, "Nyugalom! Zsaru, add meg magad!"
Mondom: „Nem."
És nem volt hajlandó kinyitni az ajtót.
Ha nem akar kijönni,
lefestjük az ablakokat,
és egyikünk az ablakon dörömbölve megőrjíti.
Gyere ki! Oké, gyerünk!
Az overálos kissé ingerült lesz.
Hajánál fogva megragadja a fiók-igazgatónőjét,
és a bunkerajtó ablakához nyomja.
Mondom, „Figyelj, haver!
Most jöttem ki sittről, és megyek vissza,
úgyhogy ne bonyolítsd a dolgokat!”
Öreg tolvaj szavamra, azonnal elengedlek.”
„Becsületszavamra, nem öllek meg.” Ezt mondta.
A lány azt mondta, ne jöjjön ki, mert megölik.
Ronda helyzet volt.
És... semmi.
Mert minden nap ott dolgozott. A srác velünk dolgozott.
Mi van, ha lelövik?
Gyere ki onnan! Gyorsan!
Az igazgatónő azt mondja... sírva...
az idegösszeomlás határán,
hogy adjam meg magam, és hogy rá vár az unokája.
Szórakoznak a barátaiddal, a munkatársaiddal.
Fenyegetnek, hogy megölnek valakit. És még valakit.
Ez feldühít. És tehetetlennek érzed magad.
Gyerünk! Kifelé! Mondja, hogy jöjjön ki!
Azt mondom a szürke öltönyösnek: „Megyek”.
Nyugalom. Ne bántsd a túszokat!
Csak azt kérem, hogy ne érjen a túszokhoz.
Kinyitotta az ajtót.
Letette a fegyvert az asztalra,
és a telefont, a kommunikációs eszközeit.
Kimegyek, és felteszem a kezem.
És nem úgy kutat át, mint egy újonc.
Úgy kutat, mint aki pontosan tudja, mit csinál.
Megfogtam a kezét, és lementünk a lépcsőn.
Elvittem az ajtóhoz.
egy szabályos 9mm-est fogtam a hátára.
Kivettem a tárat, és megfordítottam a golyót,
nehogy véletlenül elsüljön.
„Menj!” „Mit?” „Mehetsz!” Kinyitjuk neki az ajtót.
És elment. Elengedtük.
Elengedtük a rendőrt.
Kezdek aggódni.
Kik ezek? Milyen fegyverük van?
Kit hívtál?
Serrano őrmester nem tudta elhinni,
hogy kisétál egy rablásból.
Amikor a főnökhöz értem visszanéztem a bankra.
Az első emeleten látom a szürke öltönyöst,
aki egy Nextel telefont mutat.
Mondom Gustavónak, hogy az az enyém.
„Honnan tudja?” „A logóról.
Az egyik lányom ragasztotta rá.
Az enyém. Hívja fel!"
Eleinte
két ember folytatta a tárgyalást,
Doki és én.
Később, ahogy belejöttem, ahogy megfogalmaztam a dolgokat…
a színházi képzésem miatt,
és ahogy bánok velük,
Doki azt mondta, „Legyen Marito a tárgyaló!”
És így történt.
Egy álbajusz, kipa, szemüveg és mellény.
A tárgyaló szerepemben az
újságok úgy hívtak:
„A szürke öltönyös férfi.”
Halló?
Igen asszonyom.
Nem, asszonyom, nem Walter Serrano vagyok.
De már kiengedtem a férjét, nyugodjon meg.
Igen, asszonyom, a rablók egyike vagyok. Nyugalom!
Kérem, nyugodjon meg!
Szólok, hogy hívják fel önt.
Nyugodjon meg, asszonyom!
Kérem, szálljon ki a vonalból!
Azonnal kitettem a telefont az ablakba,
hogy a hadnagy vegye fel a kapcsolatot.
Azt mondtam,
„Walter Serrano felesége hívott.
Szóljon neki, hogy hívja fel, mert kétségbe van esve.”
Folytatjuk élő adásunkat
a San Isidrói túszos bankrablásról.
Lezárták az Avenida Libertador három háztömbjét.
Nem lehetnek itt! Vissza!
Ez kizárólag sajtónak van fenntartva.
Majdnem másfél háztömbbel arrébb helyeztek el,
távol az akciótól.
A következő lépés
a parkoló kapujának a bezárása.
Hogy a rendőrség ne tudjon bejönni
a parkolóba.
Miért? Hogy ki tudjuk venni az „ágyút” az autóból.
12:30 után,
érzem,
hogy bizsereg a telefonom,
és azt mondják, „Törd át!”
Ütök egyet, és hallom, a másik oldalon mozgatnak dolgokat.
Azért, mert egy bútor mögött ütöttem át a falat.
És nem találták a lyukat.
Fontos pillanat meglátni az arcát a lyukon át, mert...
ez a menekülési utunk.
Úgy döntöttem,
hogy a könnyebb széfeken dolgozom.
Melyik a könnyebb?
Ahol legkisebb a távolság a zsanérok és a doboz között.
Úgy számoltuk, hogy körülbelül
400 széfet nyitunk ki két óra alatt.
Nem tudjuk, mik az emberrablók követelései,
hogy elengedjék a túszokat és megadják magukat.
Rengeteg rendőrautó és rendőr veszi őket körül,
de még nem látunk megoldást.
Egy hang nélküli monitort néztünk, ami minden bankban van.
A média bekapta a horgot.
És amikor kinézek az ablakon,
látom, hogy egy rádiós rám mutat.
elkezd így oldalra nézegetni.
Rám néz, aztán a rádióra, aztán oldalra.
Mondom, „Mi folyik itt?”
A vén tolvaj felfigyel.
Azt mondja, „Jön a tárgyalópartner.”
„Ki az?” „A szakállas fickó.”
Miguel Ángel Sileo.
A Buenos Aires-i rendőrség Sólyom csoportjának az őrnagya voltam.
Tárgyaló voltam, a taktikai csapat tagja.
MIGUEL SILEÓ A TÁRGYALÓ
Úgy parkolunk, mint rendesen.
És ismertették velünk a helyzetet.
Megadták a telefon számát a bankban.
Egy teherautó-szerű jármű mögé mentem
a partneremmel, aki pajzsként fedez.
Felhívom.
És elkezdi magyarázni, mi történt.
Egy ki-és-be rablás volt, de nem sikerült, és csapdába estek.
Nem bántanak senkit, de nem akarnak visszamenni a börtönbe.
„Nézd, haver!
Letöltöttem 15 évet a Sierra Chicában.
Legyen ez rövid és egyszerű.”
A tárgyaló, aki a rendőrök legjobbjai között van,
tudja, hogy menő tolvajjal van dolga, amikor
a Sierra Chicát említem.
Az elmondottakon túl, nagyon figyelek
tárgyaló fél nem verbális jeleire és gesztusaira.
Ez a személy keresztbe tett lábbal ült.
Tehát a testtartása nem illett a helyzethez.
A túszejtéskor általában nagy a stressz, sok az adrenalin.
Kiabálnak és káromkodnak.
Mondok valamit!
Hallgass rám!
Intézd el a válságbizottsággal,
hogy én kezelhessem a helyzetet. Rendben?
Mondtam, „Oké, engedj el valakit, aki ideges, egy áldozatot.”
Ne feledd, elengedtem a természetes ellenségemet.
Elengedtem Walter Serranót, a rendőrt.
Ez a jóindulat jele.
Ne kérj több túszt! Kész. Ennyi.
Leteszem a mobilt. Mind egymásra nézünk.
A főnököm azt mondja, „Nyerj időt, Sileo!"
Pont azt kaptam, amit akartam. Időt.
Időt a széfek kinyitására.
Nem álltam meg megnézni, mi van bennük.
Ha nyitható volt, kinyitottam, már a második sorban voltam.
Gondosan feltörtem minden zárat.
A betörés közben
megjelent valaki a bankból,
és elkezdett kiabálni.
„Mit keres itt?”
Én meg csak nézek rá. Nyilván volt rajtam maszk.
És Fernando azt mondja,
„Maga többé parancsol. Most én parancsolok."
Mire elment. Én meg: „Hoppá! Lebuktam.”
Rengeteg túszunk volt.
Később tudtuk meg: 23.
Ne légy ostoba!
Az egyik
kicsit erőszakosabb volt, ahogy viselkedett velünk.
Egy másik azt mondta, „Nyugalom! Jön a kerületi ügyész."
Tárgyalunk, és megadjuk magunkat. Semmi baj!"
Volt egy nagyon ideges fickó. Robbanásig feszült.
Pisilni akart.
Nyavalygott.
„Mi az, főnök?” „Nem tudok.” „Miért?” „Mert néznek.”
„Menj a lépcsőre, haver! Tessék! "
A helyzet kezdte idegessé tenni őket.
„Mi a bajod, te hülye?”
„Nem tudok. Ideges vagyok."
Nem, haver. Gyerünk! Elmész.
Jól van, gyere ide!
Menjünk! Most!
Kinyitottuk a barikádot, és szó szerint kidobtuk.
Azonnal eljött az elit alakulat,
elkapták, behúztak neki párat,
mert nem tudták, hogy túsz-e vagy tolvaj.
Terhes, asszonyom?
Oké, elmegy. Jöjjön ide!
Mozgás van a Río Bank környékén.
Két embert kiengedtek, egy férfit és egy nőt.
Látjuk azt a pillanatot, amikor a nőt
elengedik a bűnözők, akik túszul tartják
a Río Bank alkalmazottait és ügyfeleit.
Megtudtuk, hogy intenzív tárgyalások folynak a rendőrség embereivel,
akik próbálják megadásra bírni őket.
BANKRABLÁS KIENGEDTEK KÉT TÚSZT
Két rádióm volt.
Az egyik a rendőrség csatornáihoz,
a másikon a partnereimmel kommunikálok.
És volt még egy,
egy nagyon olcsó rádió,
amit párban árultak.
A több csatornás rádión,
elkezdem hallgatni
a Falcon csoport kommunikációit.
Elkapom Mariót, és mondom, „Ezt hallgasd meg!"
A mesterlövészeket hallgatom,
akik információt küldenek az hadművelet vezetőjének,
aki utasításokat küld vissza.
Hallom, hogy azt mondják, „Megvan a felső.”
„Megvan a lenti.”
Ez azt jelenti, hogy ha a főnök azt mondja, „Most!"
de la Torre és én golyót kapunk a homlokunkba.
De la Torre látja őket. Átjön, elveszi tőlem a Nextelt,
és beleszól: „Hozzátok le a lövészeket, vagy megölök valakit!"
Nem emlékszem pontosan,
mert rendkívül feszült helyzet volt.
Tehát a férfi kérésére azok a lövészek lejönnek a tetőről.
De még három Sólyom mesterlövész volt.
Őket nem látta.
Előre eldöntöttük meddig maradunk a bankban.
Kinyitjuk a széfeket és mozgatjuk a túszokat.
Ez alatt az idő alatt 143 széfet nyitottunk ki.
A többiekhez hosszabb időt kellett, hogy módosítsuk a felszerelést,
amit nem terveztünk be.
Úgy döntöttünk, hogy távozunk.
Amint lejárt a két óra, felkészültünk,
hogy a lehető leggyorsabban leeresszük a zsákmányt.
Kaptam egy hívást Araujótól.
Indulás! Pizza fázis.
Szóval fogadok még egy hívást.
Azt mondja, megadják magukat.
„Oké, haver. Igazad van. Ennek semmi értelme."
És kértek valamit ételt,
mert napokig lesznek a rendőrségen,
ahol nem kapnak enni.
Hozzatok pizzát!
Pár üdítőt. Megesszük, és megadjuk magunkat.
Tisztázom, hogy nem argentin pizzák lesznek.
Azt hiszem, az egyik azt mondta, „Ha öt argentin pizzát kérek Sielótól,
rájön, hogy öten vagyunk,
és öt percen belül bejönnek ide." Így lett volna.
Amint megkaptuk a kérést, és megegyeztünk,
megszakadt a kapcsolat.
És mit csinálok ezalatt?
Beteszem a páncélterembe a fegyvereket, amiket itt hagyunk.
És elindítom a „Szőkítő” fázist.
Kiöntök öt liter hipót, hogy ne maradjon a DNS és haj.
Én vagyok az utolsó Araujóval.
Kötéllel beékeli a lábát, és behúzza a bútort a lyuk elé.
García Bolster próbálkozik. De nem indul be a motor.
Vitette nagyon ideges,
és elkezdi mondani, „Ne csináld! Lefullasztod!"
Itt a zsákmány és halott a motor, majd megőrülök.
Vitette megpróbálja beindítani a motort,
de neki sem megy, úgyhogy eveznek.
Mind elöl megyünk, a motorosban, kivéve Araujót,
aki egy felfújható csónakban van.
Emlékszem, bedobtam magam a tutajba,
a pénz tetejére.
A táskákra és pénzes zsákokra, így.
A csatorna közelében haladtunk.
Árnyakat láttunk és hangokat hallottunk.
És egyszerre beindult a motor.
Az utolsó 200 méteren motorral mentünk.
Szóltunk a Vidékinek, aki fent volt,
hogy alatta vagyunk. Felemelte a fedőt
egy rúddal, mert nehéz volt.
Azt hiszem, én érkeztem utoljára. Mind a kocsiban voltak.
Dugig tele volt
emberekkel és táskákkal.
Berakjuk a zsákmányt.
És voilà!
Mindenki oda hajtott, ahol elosztottuk a pénzt.
Azt gondoltam, hogy eltorlaszolták a bejáratokat, és ellenállnak.
Már nem hallottunk semmit.
Senki nem volt ott.
Egymásra néztünk.
Arra gondoltam, hogy túsznak öltözve jönnek ki.
Fent várják a rendőrséget.
Megérkeztünk, kinyílt a kapu,
és elkezdtük kirakni a táskákat.
És zsákokat...
Nem akarom elrontani a képeteket.
És még több zsákot.
Azonnal be akartam kapcsolni a tévét, hogy lássam,
hol tartanak.
A Sólyom csoport még mindig nem ment be.
Minden zsákunk ott volt.
És hirtelen,
„Most mennek be...”
És élőben láttuk,
hogy hogyan csapnak le ránk.
Rendőrség!
Kinyílt az ajtó, és berontottunk.
Tűzharcra számítottam.
KIENGEDTÉK A TÚSZOKAT
19:12, van, mozgást látunk,
a rendőrök és a Sólyom csoport behatolnak.
Egy kalapács az ablakba, és másodpercek alatt lerohanták a bankot.
Elkezdtek azonosítani mindenkit.
Mind gyanúsítottak voltak.
Mindannyiunkat átkutattak,
felemelt kézzel.
És amikor kimentünk, anyám kint várt a férjével.
És hagyják, hogy lássanak minket. Semmi több.
Megtaláltam a férjemet és a fiamat.
Nagyon érzelmes pillanat.
Anabella, letartóztatták a négy bűnözőt?
Mi történt pontosan? Mit thallottál?
Igen, a négy bűnözőt lefegyverezték,
megtalálták őket a bankban.
Csak nemrég ért véget az egész,
pár perce, pontosan 19:20-kor.
Szétválasztották a banki alkalmazottakat és az ügyfeleket.
A sor egyre rövidebb lett, míg végül senki sem maradt.
Emlékszem, minden pénzt oldalra tettünk.
Százezer dollár, egy kis rakás.
Százezer dollár. Még egy rakás. Még egy.
A szoba kezdett megtelni.
Egyszerre egy hegyen ültem,
egy 10 000 dolláros kötegekből álló hegyen.
San Isidróban vége a túszhelyzetnek.
Hét óra után élőben vagyunk.
Minden túsz szabad,
és nem tartóztattak le bűnözőket.
"Minden itt van. Remek! Micsoda öröm! Osszuk el!"
Valaki azt mondja, „Számológép?” Nem, haver. Nincs számológép.
Megcsináltuk a matekot, és emlékszem, 20 dollár maradt.
És mivel 20 dollár maradt,
és öten voltunk, és nem volt aprónk,
Vitette összetépte.
Volt, aki a szobákat nézegette,
mert egyenként vitték ki az embereket.
Akkor valaki azt mondja, „Az a bútor nem oda tartozik.”
Elhúzzák, és megtalálják a lyukat.
- Merre mész? - Balra.
A főnök be akar menni. Van egy házi készítésű ajtó és egy csapda.
Kihívják a tűzszerészeket, ők ebben a szakemberek.
A négy bűnöző elszökött
a bank elvezető csatornáján át, a zsákmánnyal együtt.
Anabella, itt teljesen hamis információt kaptunk.
Még le is írták a négy bűnöző letartóztatását,
és most kiderül, megszöktek a zsákmánnyal.
Ha azt mondják, a fákon vannak,
megnézzük a fákat.
Ha azt mondják, a vízben vannak, hívjuk a parti őrséget.
Öt körül
jött a takarítás.
Otthon, nyugodtan, a tévének fogalma sem volt semmiről.
A kérdés az volt, „Mennyit vittek el?”
Nem! „Hol vannak a rablók?”
Mindannyian el akartunk menni. El akartam menni. Mind el akartak menni.
Szóval mindenki fogta a részét, és elment.
Tényleg nem is volt búcsú. Semmi, „Holnap találkozunk.” Nem.
Megyünk és többé nem látjuk egymást.
Örökre elbúcsúztunk.
Fogtuk a teherautómat, és elmentünk a Kölyökkel.
A Pan American országúton mentünk nyitott ablakokkal,
és harsogott a zene.
A hátsó ülésen négy zsák volt.
Az övé kicsit kisebb volt, mint az enyém, de négy szemeteszsák tele pénzzel.
Betettem a zsákot csomagtartóba, és hazamentem.
Nagyon nyugodt ember vagyok.
Nem...
Nem mondom, hogy attól kezdve rossz dolgom volt
Nem, otthon maradtam, és rengeteg pénzem volt.
Ledobtam a Kölyköt, és elbúcsúztunk.
Visszamentem néhány sarkot,
a Santa Fe 2590-be,
ahol a 13. emelet 47-ben laktam.
Bementem a hálószobába, levetkőztem.
Elmentem sétálni, megmosakodtam.
Meg se törülköztem, és kinyitottam a zsákokat.
Most volt először valódi kapcsolatom
a kezemben levő pénzzel.
Eddig nem volt az enyém. Mindenkié volt.
De most, itt a házamban, az enyém volt.
Megérkeztem, és azt hiszem, születésnapom volt. Mindenki ott várt.
Főleg Alicia, tágra nyílt szemmel.
Az az érzésem volt,
hogy ott hagyom a pénzt, és mindenki engem néz.
És most mi lesz?
Két napig nem tudtam aludni.
Beszéltünk arról, hogy Araujo miért akar egy kis plakátot.
Mondom neki, „Ha rendőrség látja a plakátot, akkor megszöktünk.
Ha megszöktünk, pénzt számolunk.
És ha pénzt számolunk, minek provokálni őket?
Meghúzni a farkukat?”
Hamis menekülési nyomokat hagytak, és bomba-csapdát,
és egy gunyoros, népszerűséget hajhászó üzenetet:
„A gazdagok negyedében, fegyverek és harag nélkül,
ez csak pénz, nem szerelem."
A GAZDAGOK NEGYEDÉBEN, FEGYVEREK ÉS HARAG NÉLKÜL,
EZ CSAK PÉNZ, NEM SZERELEM
Az egyik fő jellemzője
a tolvajoknak, és ezért buknak le,
az önbizalom és a hiúság.
Egy ilyen rablás után, maga szerint, nem fognak dicsekedni?
Az elmúlt péntek 13-a sötét nap volt, ahogy a babona mondja.
Nem sokáig tartott, amíg korrupt rendőröket gyanúsítottak
a külvárosokban történt erőszakos cselekmények miatt.
A keresés továbbra is eredménytelen.
A nyomozók tökéletes bűnténybe ütköztek.
A Río Bank rablói semmit sem hagytak a véletlenre.
Lehet, hogy nagyon okosak.
De a Minisztériumban, a Bűnügynél és a rendőrségen is
nagyon intelligens nyomozók vannak,
és bármennyi időbe telik, le fogják tartóztatni őket,
és mesélhetik ezt a szép történetet a cellatársaiknak.
Ugyanarra a helyre terveztem a vakációt
ahová egész életemben jártam.
Tudtam, hogy minden tökéletes volt.
Senki sem látott.
Nem vett fel egy kamera sem.
Teljesen nyugodt voltam. Azt hittem, nincs kockázat.
Tizenöt nap után
elkezdődött az, amit vártam. Elmentem San Juanba.
Alpesi felszereléssel mentem,
tonhal konzervekkel,
Osho könyveivel, és egy rendőrségi szkennerrel.
A bűncselekményt követő hetekben eljöttem Uruguayba.
Meglátogattam a családomat, jótetteket csináltam.
Szabad voltam. Volt pénzem. Ez volt a legjobb.
ARANY
Szerelem
Otthon nagyon jól ment a mobil-üzletem.
Aliciának is megvolt a munkája. A két üzlet jól működött.
Körbejártam, hogy megszabaduljak a bizonyítékoktól.
Egy nap hazajövök,
és nem találom a táskámat. „Mi történt itt?”
Látom, hogy sokkal kevesebb dollár van benne.
„Figyelj! Elvittél valamit?"
„Igen, öt-hat kis köteget.”
Öt kis köteg 300 000 dollár volt.
Teltek a napok. Fontot is tettem egy fiókba.
Egy nap kinyitom a fiókot, és nincs ott.
„Azt is elvittem.”
„Ne nyúlj semmihez!” Elkezdtünk vitatkozni.
„Hozd vissza őket!” „Nem.” „Azonnal hozd vissza!” „Nem."
Összevesztünk. Elmentem otthonról.
Elviszem, ami maradt, és rám küldi a zsarukat.
Láttam.
A kamerák a bankra irányultak és felment a lépcsőn.
Ismertem a ruháit, és felismertem.
Tizennyolc év valakivel…
Nem láttam az arcát, de felismertem.
Alicia Di Tullio bizalmas tanú volt,
aki magától jelent meg az ügyészségen,
azt állítva, hogy ismeri a tényeket.
GASTÓN GARBUS ÜGYÉSZ
Pontosabban, hogy a férje részt vett a rablásban,
és ő tudta, hol van a zsákmány egy része.
A per során nem volt olyan bizonyíték,
amiből tudnánk, mi történt köztük.
Szerintem a pénzhez köthető,
és nem féltékenységről volt szó.
Ez az egész féltékenység-elmélet egy hatalmas hazugság.
Ha lett volna egy másik nőm, odamegyek hagyok neki egy kis pénzt, és eljövök.
A feleségem és a fiam nélkül nem mentem sehova, de oké.
Ő másképp gondolta.
Többet ért neki a pénz, mint a család.
Így történt. Ez a történetem tragikus vége.
Szerintem mindegyikünké.
Di Tullio mindenkit leír,
de nem ad meg neveket.
Elmentem a lányommal és a kis unokákkal egy tengerparti házba.
Vettem két telefont.
Az egyik Uruguay-i, egy másikat Argentin.
Megszólalt az argentin telefonom,
és megriadtam.
„Halló?” Doki.
„Beto felesége elárult minket.”
Azt akarja, hogy mindenki adjon neki 300 000 dollárt.
Ellenkező esetben feljelent minket.
Doki, a nő elmehet a francba. Nem adok neki semmit.
Hagyd, hogy Beto helyreigazítsa! Ne vonj bele!
De maradt a döntés bizonytalansága.
A letartóztatott férfit Alberto Torreként azonosították,
aki 52 évéből majd 20-at volt börtönben
fegyveres rablás és váltságdíjért való emberrablás miatt.
A Portela 56-ban, az egyik fogvatartott fiának otthonában,
megtalálták a zsákmány egy részét,
938 700 dollárt,
30 084 eurót és 80 315 pesót.
Hét razziát hajtunk végre
a fővárosban, Buenos Airesben.
Puskákat és kézifegyvereket foglaltunk le, amiket a bankrablásban használtak.
Ez a hírszerzés csatája, és győzni fogunk.
Az a tény, hogy Di Tullio információja
az egyes razziák időpontját előbbre hozta,
nem jelenti, hogy a nyomozás Di Tullióval indult be.
Az első bizonyíték
egy telefonszámról érkezett, amit az elkövetők a médiának adtak.
A telefon fedele megsérült.
És ebben a fedélben korábban más csipek is voltak.
Az egyik telefonszám kapcsolatban állt
Vitette Sellanes uruguayi családjával,
de la Torre telefonjával, és egy Sebastián García Bolster nevén levővel.
Ha Di Tullio nem beszél,
talán később valaki más tette volna.
De egy évvel, nem pár hónappal későbbre vártam.
Mindezek után a múlt szombaton letartóztatott férfit,
a kerületi főügyész, Dr. Jorge Apolo fogja kihallgatni.
Az 52 éves Alberto de la Torre-ról van szó.
Automatikusan arra gondoltam: „Mennyit tud rólam Di Tullio?”
Emlékszem, csak egyszer láttam, amikor a furgont szereltük.
Szóval eléggé nyugodt voltam.
De pár hét múlva
letartóztatták Sebastiánt a Villa Gesellben.
Sebastián Bolstert azzal vádolják,
hogy segített a bűnözőknek
tökéletesíteni és kiépíteni az acassusói Río bankfiók
kirablásához használt alagutat.
Kis piros pontokat kerestem a testemen,
mert már célpontnak képzeltem magamat,
és hogy jönnek értem.
Csak vártam. Az ügyvédeim révén
beleláttam az eljárásba,
és végre láttam, milyen jogi lépéseket kell tennem.
Ahogy teltek a napok, úgy döntöttem, lefogyok.
A D-napon 110 kiló voltam.
Ezért,
mivel tudtam, hogy szembesítésre kerülhet a sor,
szigorú edzést és diétát kezdtem, hogy lefogyjak.
A lyukkal rendelkező furgont teljesen kiégve találták meg Alejandro Kornban,
néhány sarokra onnan, ahol múlt szombaton letartóztatták kövér Juliánt,
aki a rablás napján vezetett.
30 nap fogság után, Sebastián García Bolster
apja házában töltötte az éjszakát.
Mi a foglalkozása?
Jet Skit javítok.
Egész életemben a folyóra jártam Jet Skizni. Ez az egész csak hülyeség.
A Villa Gesellbe történt állítólagos szökését,
ahol végül letartóztatták,
egyszerű családi kirándulásnak nevezte.
Felhívtam az ügyvédeimet Argentínában,
és mondtam, hogy járjanak el törvényesen.
Felszállt egy repülőre. Az Aerolíneas Argentinas 1213-as járatára,
ami 8:30-kor hagyta el Montevideót.
De Buenos Aires repülőterén már várták.
Uruguayban voltam, amikor kirabolták a bankot!
Montevideóban voltam, amikor kirabolták a bankot!
- Miért adta meg magát, Mario? - Miért?
Ő a híres, szürke öltönyös férfi?
Igen, valóban.
Ő a szürke öltönyös férfi,
a bandavezér és az acassusói bankban
elkövetett bűntett szerzője.
Teltek a napok, amíg megérkezett az aktám.
Nyolc kötet volt. Minden kötet 200 oldal.
1600 oldal.
És higgye el,
soha semmit nem olvastam olyan szenvedélyesen,
mint azt az aktát.
Tudni akartam, mi történik
egy ilyen tökéletesen lebonyolított terv után.
Hol a hiba?
És rájöttem, hogy elfogatóparancsuk van ellenem.
Látok egy zöld kocsit a búvóhelyemről.
És látom, hogy két ember elindul felém.
Hirtelen rám fog egy puskát, és azt mondja, „Csendőrség”.
„Mit keres itt?” kérdezik. „Lelki békét” - mondom.
De belül tudtam, hogy elvesztem. Miért?
Alapvetően azért, mert ott volt nyolc kötetnyi aktám.
„Megnézhetjük a sátrat?”
Rendben.
De mielőtt megnézi, azt mondom,
"Ne vesztegesse az idejét. Fernando Araujo vagyok."
Araujo, egyedül volt, amikor a Csendőrség megtalálta?
Művészet.
- Mi? Művészetet csinált? - Művészetet.
Miféle művészetet?
Mondja el!
Ennyi. Rendben.
Anélkül, hogy nyilatkozott volna, Araujo beszállt
a Nemzeti Csendőrség autójába,
útban a Jáchal 21-es rendőrkapitányságra,
ahol Carlos Mateo bíró fogja kihallgatni.
Másnap előállítottak a San Isidrói Nyomozóirodában.
De nyugodt voltam.
Lábak együtt!
Hihetetlen béke uralt. Ne kérdezze, miért,
de ami ezután történt, az bizonyos értelemben a természetes egyensúly volt.
Pók!
A legrosszabb ügyészhez kerültem.
Fel!
De nagyon jó felügyelő bíróm volt.
Azt mondja, „Fernando, kiengedlek.
Nem kapsz elektronikus karkötőt.
Házi őrizet, de elmehetsz minden nap
az edzőterembe harcművészeti órákra.”
A lapocka eleje. Nyilvánvaló, hogy a lapocka meghatározza...
de ő kiszökik, és tudja, mire készülök.
Húsz nappal később
már otthon voltam, szabadon.
Ez így ment
négy éven át.
Négy évvel később az összes résztvevők
meghallgatják a bíróság ítéletét
az úgynevezett „évszázad rablása" ügyében.
A 2010-es tárgyalás.
Beto, Zallo, én, Seba.
Marito egy másik tárgyaláson volt, amit később lerövidítettek.
A négyet súlyos és fegyveres rablással vádolják
a lőfegyverek használata miatt.
Úgy véljük, a súlyosság nem erősíthető meg,
mert a fegyvereket más razziákon foglalták le, és ezek
nem azonosak az általuk használtakkal,
amik játékfegyverek.
Elég naivnak kell lenni ahhoz, hogy elhiggyük, egy ilyen rablást
végre lehet hajtani két játékfegyverrel,
és hogy ez egy nem-agresszív rablás volt.
A fegyverek, amikkel elfoglaltuk a bankot, másolatok voltak.
Úgy terveztük őket,
hogy ne legyen nyilvánvaló, hogy játékfegyverek.
A jog szerint, ha a fegyverek lőnek,
a büntetés nagyobb, mint ha a fegyverek nem lőnek.
Mivel ez jól ismert tény volt,
világossá akartuk tenni,
hogy ez milyen jogi kategóriába tartozik.
A fegyverek valódiak voltak.
A fegyverek valódiak voltak. Garantálom.
Senki sem megy be egy bankba,
ahol fegyveres biztonságiak és riasztók vannak.
A mellényesnél egy Browning 2000 volt.
Szerintem...
nem tudja elfogadni,
hogy becsapták egy műanyag fegyverrel.
Ez…
Megalázó volt, és nem tetszett neki.
San Isidro, 2010. május 21.
A bíróság ezen a napon, az előéletüket figyelembe véve,
Ruben Alberto de la Torrét egyhangú ítélettel
15 év börtönre,
José Julián Zalloechevarríát tíz év börtönre,
Sebastián García Bolstert kilenc év börtönre,
Fernando Araujót 14 év börtönre ítéli.
Az első tárgyaláson fegyveres rablásért ítélték el őket,
mert fegyvert használtak.
De az igazságszolgáltatás végül megállapította,
hogy az a fegyver,
amiért elítélték őket játék volt,
tehát nem lehetett lőni velük,
vagy a céljuk érdekében használni.
Vitette Sellanesnek annyi előnye volt,
hogy nem a többiekkel tárgyalták az ügyét.
Rövidített tárgyalásban állapodtunk meg.
A korábbi büntetéseit összevonták,
és egyetlen büntetést kapott,
amely minden akkori bűncselekményét beszámította.
14 évre ítéltek,
de végül másfél évet töltöttem börtönben.
Összesen 25 hónapot töltöttem börtönben vagy a rendőrségen,
majd két évet házi őrizetben.
Az ügyész 20 évet kért.
A bíróság 15-öt adott,
a fellebbezés levitte 12 és félre.
De nyolc és fél ültem.
Még három évet kaptam egy bürokratikus probléma miatt,
vagy bosszúból.
Az az igazság, hogy nem szeretek csúnyán beszélni.
De szopjanak le!
Az életem drasztikusan megváltozott.
Sőt, az első szabadulásom után
depressziós voltam,
mert Sebastián, a szerelőből,
Sebastián, a bankrabló lettem.
Normális emberből,
nem is tudom, szupergonosz, szuperhős.
Az emberek megállítottak az utcán, és gratuláltak,
és nem akartam felvállalni. Érti?
Mondtam, „Nem, nem tudom, miről beszél.”
Ma úgy érzem,
nincs az a pénz ami kárpótolna az elvesztett időmért.
Egy év alatt rengeteg dolgot csinálok, de egy év alatt a börtönben semmit.
Amikor rájössz, mennyi időt vesztettél,
vered a fejed a falba, bosszút akarsz állni, és visszaküldenek,
évekre. Így az egész életedet elveszíted.
Szerintem ez nem éri meg.
Szia! Jó reggelt, Beto! Elnézést a zavarásért!
Ismer egy ügyvédet?
Figyeljen! Itt vagyok a stúdióban.
A rablás egy kaland volt. Egy álom.
Mintha megnyertem volna a világbajnoki címet... aztán annyi.
A szürke öltönyös férfi óriási siker volt.
Gyémántgyűrűkről beszéltem, egy rakás aranyláncról.
Nem szívok, csak nagy kubai szivarokat.
Néhány provokatív tweet…
15 000 követő a Twitteren, aztán 20, és most 25.
Két Facebook-fiók.
A karakter arrogáns, lázadó, provokatív.
És a karakter egyre nőtt.
Lássuk! Adj egy mosdókendőt! Nézd! Csináljuk jól!
Azt mondod, karakter.
A karakter leveszi a láncokat, az aranyát, a gyémántjait.
Eltávolítja apám kis keresztjét,
ami egy fontos szimbólum.
A karakter a sminklemosó kendővel távozik.
Kész. Ennyi.
Marito farmert visel, mert tönkremehet, ahogy
salétromsavval dolgozik az ékszerüzletében.
Kopott farmert visel. Mi a baj?
Megégetem a kezem, elvágom az ujjamat.
piszkos a körmöm, de boldog vagyok.
Vannak, akik rajonganak ezért,
és úgy nézik, mint valami műsort.
De állapodjunk meg, hogy ez nem jótékonysági munka.
Ez egy rablás. Nyilván.
Ez nem jótékonyság,
de a történet összes résztvevője nyert.
Előléptették a kerületi ügyészeket. A rendőrök biztosok lettek.
A bírókat díjazták.
Az áldozatok többet kaptak vissza.
A játék végén mindenki nyert.
Azt hiszik, ez az én stúdióm volt?
Mágusok vagyunk, és néha, csak néha,
eltűnünk a levegőben.
Nem kérdezed meg, hol a pénz?
Hogy lehetsz ilyen gyerekes!
Azt, hogy valójában mennyit loptak el a Río Bankból,
nagyon nehéz megállapítani.
Mennyi pénzt vittünk el?
Néha gondolok erre, és esküszöm, nem emlékszem.
Tudja, hogy a fű memóriaproblémákat okoz?
Nem emlékszem pontosan.
Mennyi pénzt vitt el a Río Bankból 2006-ban?
Azonnal válaszolok.
Megértem a rögeszmét, a sajtót. Hol van?
Igen, egy Kajmán-szigeti számlán.
Írja le, számlaszám 24...
Nem, ez hihetetlen.
Az emberek…
Mi folyik a tudatalattijukban? Tudja, miért akarják tudni?
Mert azt mondják, „Én is ezt tenném.”
Ezt nézve azt gondolják „Mennyiért tenném meg?”
„Mennyiért mennék börtönbe?”
De hol van?
Óriási!
Nagyszerű.
A NAGYANYÁM EMLÉKÉRE…
A feliratot fordította: Endre