Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN DOKUMENTAR FRA NETFLIX
Moral er
adferd som samfunnet dømmer.
BUENOS AIRES I ARGENTINA
Etikk er
adferd som samvittigheten din dømmer.
Alle mennesker, avhengig av hvor og når de ble født,
setter en strek og sier at fra her til her er bra, og fra her til her er ille.
Det sprøeste ved dette er når du nærmer deg den streken.
Så du bestemte deg for å rane en bank? Hvorfor det?
Hvorfor ranet jeg en bank?
Det har jeg ofte spurt meg selv om.
Det rimeligste svaret er
dødens betydning.
På et tidspunkt i menneskehetens historie innså vi at livet er svært begrenset.
Plutselig reiser vi forbi her uten å etterlate oss noe.
Derfor tror jeg at dødens betydning kan komme på to måter:
Som barn eller som kunst.
Det er det som overgår døden,
en bok du skriver, et maleri, en pyramide, et kunstferdig tyveri.
På denne måten er betydningen av døden,
å innse at livet er begrenset, en annen grunn
som også førte meg til dette.
Og nå, nyhetene.
Fire tungt bevæpnede kriminelle går
inn i banken for å rane den.
Det er mye spenning i San Isidro. En gisselsituasjon.
Falcon-gruppen grep inn, og området er omringet. Vi er der direkte.
Vet ikke den berømte Falcon-gruppen at bankboksene er under bakken?
La meg fortsette å snakke.
Alle gislene er løslatt, og ingen kriminelle er blitt arrestert.
De har plyndret 143 bankbokser.
Nittifem millioner dollar.
Kanskje de er smarte, men uansett hvor lang tid det tar,
får de en fin historie å fortelle cellekameratene.
Det mest spektakulære ranet i argentinsk kriminalhistorie.
Noen kalte det "århundrets ran".
En politibetjent som slapp inn, sa: "De forsvant i løse luften."
INTERVJU MED ARAUJO, 11
-Greit, Fer. -Dette igjen? Si hva du vil jeg skal si.
FERNANDO ARAUJO KUNSTNEREN
2003… Ja, det var 2003. Jeg var verdens lykkeligste mann.
Hadde du spurt alle, ville jeg vært den lykkeligste.
Jeg hadde funnet
et kall.
Plutselig ville jeg lage kunst.
Til dette trengte jeg bare et studio på 50 kvadratmeter.
Et sted som kunne forsterke sansene mine.
På den tiden…
Visuell kunst, kampsport, cannabis-kunst…
Jeg skrev en bok om fordelene med cannabis og med å dyrke den innendørs.
Det var et helt år fri fylt av eksperimentering og galskap.
Jeg levde slik at jeg ikke visste om det var dag eller natt.
Jeg malte og skrev på boken om å dyrke innendørs.
Å kontrollere det.
Jeg hadde funnet et mål og elsket det.
Men det jeg ikke visste,
var at etter å ha dyrket disse plantene innendørs,
skulle jeg få en viktig åpenbaring.
Og jeg bestemte meg for å rane en bank.
Jeg visste ennå ikke hvordan,
men én ting var sikkert. Det måtte ha noe kunstnerisk ved seg.
Den ideen tok tak i meg
i den grad at jeg sa: "Til helvete med maleriene."
Fra da av tenkte jeg bare på hvordan man raner en bank døgnet rundt.
SAN JOSÉ DE MAYO I URUGUAY
Jeg heter Luis Mario Vitette Sellanes.
Jeg fra Uruguay. Jeg er 65 år gammel.
Jeg ble født på et sted med gode vaner, med en veldig god økonomisk situasjon.
-Jeg er innbruddstyv. -Og hva er en innbruddstyv?
En innbruddstyv kan litt om juveler, litt om låser og litt om kunst.
Litt om alt.
Selv om min første forbrytelse ikke hadde noe med ran å gjøre,
ble jeg kjent med et ekte fengsel.
Ingen som har vært i fengsel, er den samme når de slipper ut.
Du lærer alle slags forbrytelser. Du blir kriminell.
Rufi! Rufián! Charlotte!
En dag dro jeg på en kort tur. Jeg sa: "Jeg kommer ikke tilbake."
Jeg dro til Argentina.
Hva gjør en rømling som drar til et fremmed land?
Han tar kontakt med forbrytere.
LUIS MARIO VITETTE SKUESPILLEREN
Kanskje vurderer vi alle på et tidspunkt å rane en bank.
Vi så på filmer, og denne ideen begynte å feste seg.
Jeg måtte dele den med noen. Det var med psykologen min.
Det første jeg sa til Jorge, var at jeg skulle rane en bank.
"Hvorfor en bank?"
Om ikke en bank, så et et kasino. Dra dit, et kasino…
Jeg er ikke imot kapitalismen.
Jeg synes det er et flott system som fungerer.
Jeg vil bare ha en del av businessen.
Jeg skulle ikke grunnlegge en bank.
Jeg skulle rane den som Brecht sa.
På den tiden mente han at ideene mine var en del av cannabis-vrangforestillingene.
Han sa: "Det er greit. La det bli med det."
Så jeg begynte å lete etter en bank.
Jeg bor i Acassuso. Her ble jeg født og vokste opp.
Det lå en bank i krysset mellom Libertador og Perú,
og jeg sa: "Dette er banken."
Río bank i Acassuso.
Jeg heter Rubén de la Torre. Folk kaller meg Beto.
Jeg ble født i bydelen Constitución.
Jeg gikk på katolsk skole til jeg var 12. Jeg var til og med altergutt.
Jeg bisto ved messen, men etter kirken
gikk vi ut og gjorde rampestreker med venner, for de lignet
mye på meg.
Det begynte som et eventyr.
Senere ble det en vane, og vi fortsatte til vi stjal noen biler.
Da tok de meg, og jeg havnet i Devoto fengsel.
Jeg sonet med noen av de verste som hadde stjålet våpen,
og som gjorde angrep i militær stil.
Jeg ble med dem, kan vi si.
Tyveri og kriminalitet ble også en last.
Det var
som å fylle et tomrom. Men det var noe jeg manglet.
BETO DE LA TORRE RÅSKINNET
En bank kan bli ranet mens den er åpen eller stengt.
JUSTISAVDELINGEN I FBI
BANKRAN
Er den åpen, går du inn
med våpen…
Legg hendene bak hodet og hold dem der.
…og prøver å innta hvelvet.
-Nå! -Det er umulig.
De ansatte og vaktene har en knapp.
Etter noen minutter blir du automatisk omringet,
og du får ikke engang tak i skillemynten.
Å bruke våpen
var ikke min stil, for det jeg ville gjøre,
var noe kunstnerisk uten vold.
Så jeg gikk for den andre muligheten: Mens banken var stengt.
Og når den er stengt, må man gjøre det via et hull.
Det var ideen jeg hadde.
Når du tenker på slikt, kan du ikke spørre vennene dine
om de vil gjøre det. Nei.
Du må finne de rette personene.
Mitt motto er "intelligens fremfor krutt".
Sebastián García Bolster.
Jeg er Sebastián García Bolster.
Jeg vet ikke hvorfor, men de kaller meg "Ingeniøren".
SEBASTIÁN GARCÍA BOLSTER INGENIØREN
Jeg har bodd i Martínez hele livet og er fra en typisk middelklassefamilie.
Jeg kunne se en innretning og tenke på hvordan jeg kunne få bedre resultater,
eller mer energi, mer kraft.
Jeg studerte, fullførte videregående, elektrotekniker,
og så ingeniørfag. Jeg sluttet.
Jeg startet et motorsykkelverksted som jeg endret til å bli
et verksted for vannscootere.
Fernando og jeg gikk på San Isidro Tech School.
Han var ett år eldre enn meg.
Vi ble venner. Vi dro på ferie sammen.
Fernando foreslo at jeg skulle gjøre dette.
Jeg stjal ikke. Jeg stjal aldri.
Men å rane en bank var greit.
Gi oss tilbake sparepengene våre! Jeg har jobbet hele livet.
Familien min har alltid lidd på grunn av banker.
Å stjele er ille,
men å stjele fra en bank som har skadet folk så mye, er ikke så ille.
Han fortalte meg om det, men jeg sa ikke "nei, du er…"
Han kunne regne med meg når det gjaldt tekniske eller mekaniske ting.
Men jeg nektet å ta noen sjanser.
Hvis det ikke var perfekt, ble jeg ikke med på det.
Jeg skulle leie et hus med fire rom
og lage en tunnel til bankens kjeller
fordi hvelvet var der nede.
Men det var ikke så lett. Hva om den raste ut oppå meg?
Fordi…
La oss være ærlige.
Jeg hadde aldri gravd et hull bortsett fra for å plante marihuana.
Samtidig innså jeg
at når man kommer inn, er det bevegelsessensorer.
Jeg var der i månedsvis for å finne ut hvordan de fungerte.
Jeg designet dresser som kunne slippe fordi.
De funket.
Det var slik Mr. Kålorm ble født.
Men å komme forbi bevegelsessensorene var ikke det viktige.
Det var selve hvelvet.
Denne galskapen, som jeg var sikker på at jeg skulle løse,
var ganske komplisert. Så jeg gikk i oppløsning.
På et tidspunkt sa jeg at det var umulig. Det kunne ikke gjøres.
Jeg var overmannet.
Jeg hadde investert mye tid, kunnskap og penger på å kjøpe ting.
Men dette virket fortsatt ikke.
Jeg skjønte det ikke.
Håpet ble født på ny. En ny idé ble født.
Klokken tre om morgenen lette jeg
etter en internettkafé for å gå på nettet og se
om noen hadde hatt denne ideen før.
Det var mye mer vågalt.
En ambisiøs forestilling.
Ideen var enkel…
Blande de to metodene: Når banken var stengt, og når den var åpen.
Gå inn,
simulere et inn-og-ut-ran, gå til kassene,
vente til politiet omringer oss
og bruke tunnelen til å slippe ut, ikke inn.
Ingen hadde gjort noe slikt før.
Og
når du er banebrytende, har du store muligheter for suksess
fordi folk ikke er klare for noe nytt.
Jeg var veldig glad før jeg oppdaget
den kunsten, og 50 kvadratmeter funket bra for meg.
Men dette var en del av installasjonen.
Fernando kom og sa:
"Hei, jeg tenkte på dette for å gjøre dette."
For hvert problem vi hadde, måtte vi vurdere ulike muligheter
fra hans og mitt synspunkt
som om det var en film,
som om det var en idé om noe som skulle bygges i fremtiden.
Vi gjør det slik og slik.
Det jeg gjorde da…
Hva består bakken i Acassuso nord av?
Så da begynte jeg å undersøke,
og jeg husket at noen arbeidere laget en dreneringstunnel i Olivos.
Jeg sa: "Hei. Hvordan går det? Jeg er arkitektstudent.
Ett spørsmål. Kan ikke denne rase sammen?"
Han sa: "Jo dypere den er, jo vanskeligere er det."
Ok.
Da jeg dro, så jeg noen sirkler fra arbeidet på gaten.
Den andre dagen dro jeg til Perú-gaten.
Jeg så en så stor sirkel. Jeg så én til.
Jeg kunne ikke tro det.
De samme sirklene som jeg så på byggeplassen i Olivos.
De sporene hver tiende meter
som gikk nedover Perú-gaten som grenset til banken,
sa meg at det var en dreneringstunnel der.
Plutselig fant jeg enden på dette avløpet.
Ti kvartaler fra banken.
Jeg gikk rundt 100 meter inn
og fant et rundt avløp på seks meter i diameter
som gikk under byen.
Et utrolig syn.
Nå begynte en ny fase…
…som het "Donatello-prosjektet".
Donatello etter Ninja Turtles-figuren, ikke renessansekunstneren.
De drev med kampsport i avløpsrør, og de var grønne som gress.
DONATELLO-PROSJEKTET
Du går i en mørk tunnel i 20 minutter,
så stopper jeg deg og spør: "Hvor er du?"
Hvordan skal du vite det? Det måtte måles.
Én, to,
tre, fire…
…elleve, tolv…
…tjuefire, tjuefem…
Jeg ante ikke
at jeg skulle studere cotangesen til noe før jeg skulle rane en bank. Utrolig.
Det er som om alt jeg hadde studert i livet var overalt,
og det kom plutselig sammen.
Cotangensen var
de 69 gradene som var nødvendige, og avstanden fra hypotenusen, 15 meter.
DRENERINGSRØR 69 GRADER
TUNNEL, 15 METER
ØVRE KAMMER KJELLER
Fernando og jeg gjorde hele første etappe.
Vi begynte med det første kammeret med plugger og lys.
Å lage et hull som dette,
som bunnen på en 2-liters flaske, tar én time.
Det var umulig. Så jeg hadde med meg en 220-volts generator
og brukte en elektro- pneumatisk boremaskin.
NEDRE KAMMER 2 METER
DRENERINGSRØR
Senere innså vi at det ikke var mer penger,
og vi hadde ikke tid til å gjøre det fysisk,
så vi trengte noen til å hjelpe oss økonomisk og manuelt.
Den andre deltakeren var Doktoren.
Igjen, jeg vil ikke ha noen helter.
DOKTOREN
Han hadde en slektning som hadde vært involvert i kriminalitet
i de store gjengene på 90-tallet.
Voldelige folk som brukte våpen.
Plutselig hadde vi mer ildkraft enn nærmeste politistasjon.
Jeg kjenner Doktoren. Han virket som en ettertenksom person.
Han var advokat, så jeg var rolig.
Vi trengte fortsatt folk. Vi måtte finne én til,
og det var slik Doktoren introduserte meg for Beto de la Torre.
Jeg har alltid hatt kontakt med Doktoren.
Så på et tidspunkt møtte han meg på en bensinstasjon
og sa: "Jeg skal presentere deg for en venn."
Så introduserer han meg for Facha, Fernando.
En sjokkerende, sterk karakter
som var vant til å gjøre ting med vold.
En eksplosjon av krutt.
"Hør, jeg har ikke mye penger å dele ut." Han sa: "Nei, men jeg har en lastebil.
Jeg selger den, så kjøper vi materialene vi trenger."
Men ting gikk ikke like fort som angsten min økte.
Jeg var på dette døgnet rundt, og de andre…
Doktoren hadde sine rettssaker.
Sebastián hadde kvinneproblemer.
Beta hadde urinsyregikt.
Bena hans var hovne. Han kunne ikke gå.
Jeg trengte enda én person
som hadde fri samtidig med meg.
Det var enkelt å stjele i Argentina.
Jeg hang med alle slags folk.
Og jeg endte opp med en "Spider-Man"-gjeng.
Så vi klatret, senket oss ned, gikk opp til 18., 20. etasje
og lette etter hvor folk hadde tingene sine.
Da de kontaktet meg,
ble vi enige om å åpne bankbokser som ga en halv million dollar på deling.
Jeg kom gående fra Libertad-gaten, velkledd, som jeg likte å være,
og noen snudde seg.
"Hei, Marito. Hvordan går det?" "Hei, Doktor."
Det første han spurte meg om, var om jeg hadde penger.
"Ja, selvsagt", sa jeg. "Vi må snakke.
Jeg har en viktig jobb. Jeg har mitt livs jobb.
Hør, Marito." Men jeg sa "Stopp.
Jeg er med om du er. Ikke si noe."
Den dagen var det Sebastián og Beto,
og doktoren tok med Marito.
Jeg møtte en liten person, 1,60 høy,
som stakk frem brystet.
"Hei, kompis. Hvordan går det?"
Han gikk opp i studioet og så på maleriene.
Jeg hadde sett for meg studioet, staffelier, oljemaling…
Dette var et høl.
De introduserte meg for fyren med ideen, en som het Araujo.
Han tok meg et annet sted og sa: "Se her. Jeg dyrker her."
Han løftet opp et forheng, og det var lys og massevis av marihuanaplanter.
En dramatisk karakter som kunne sjarmere en slange, vet du.
Jeg hadde ingen fornemmelse.
Betos hilsen virket hjertelig. Og etterpå var det de la Torre.
Jeg følte at jeg fikk gåsehud
av den gutten, Sebastián, som jeg senere fant ut at var García Bolster.
Jeg vet ikke. Noe ba meg om å være på vakt.
Og en dag ringte denne Araujo-fyren
og sa: "Kan du komme? Ta med behagelige klær.
Det kan hende vi blir skitne."
Jeg sa: "Herregud, hvor skal vi? Er jeg presis?"
Men det var best ikke å stille spørsmål.
Første gang var skremmende.
Tenk deg at du går der. Det er fullt av ekskrementer, bokser, våpen, rør.
Rørene var ulovlige forbindelser fra hus.
Da vi kom til stedet som var ferdig,
det første kammeret, sa jeg: "Se etter det, og se hvor det er."
Og fyren kikket på alle metallplatene.
Jeg så faktisk en stor ring
med en enorm omkrets, et digert rør, ti meter fullt av metallplater.
"Hva ser du?" "Ingenting. Hva skal jeg se? Jeg vil dra."
Jeg åpnet metallplaten. Det var et kammer. "Her har vi redningsbokser fra Baywatch."
Han sa: "Redningsbokser fra Baywatch? Hvor er jentene?"
"Nei, redningsboksene er i tilfelle det plutselig begynner å regne.
Vannstanden vil stige, og det eneste vi kan gjøre for å redde oss,
er å surfe på strømmen med en Baywatch -redningsboks
og be til gudene om at vi kommer oss ut i live."
-"Jeg forstår ikke." -"Ikke jeg heller."
Jeg ville ikke undersøke for mye, for dette var ikke noe for meg.
Han satte inn skruene igjen, og vi gikk nedover stien.
Så kom vi til enden av tunnelen. Jeg fikk ikke greiene av.
Jeg kastet litt vann fra avløpet på meg selv, og det ble verre.
Klærne mine, fæle.
Vi satte oss i bilen.
Vi kjørte langs en endeløs avsats til den sluttet,
og jeg sa: "Snu her.
Så du hvor vi var under bakken?"
"Ja, jeg så det."
"Hvis vi lager den rette tunnelen, fører den oss rett til bankhvelvet."
Nå likte jeg det.
Ham jeg trengte, dukket opp
fordi han var tilgjengelig 24 timer i døgnet.
Da begynte månedsvis med jobbing med Mario.
Vi klatret i trapper, drillet
og drakk mye mate.
Vi satte igjen bilene ved siden av røråpningen.
Vi bandt tau til dem og gikk inn.
Et par av oss gikk ned,
og de andre holdt vakt oppe.
Kriminalteknisk politi var 30 meter unna,
og vi visste ikke om noen hadde sett oss fra et vindu og kom ned.
Problemet var materialene.
Vi trengte bits til drillen, slipeskiver, lamper, kabler.
Alt materialet vi brukte.
Vi måtte fikse generatoren og kjøpe verktøy.
-Hvor mye? -500.
Med batterier?
Og så sko, hjelmer og redningsvester til alle.
Jeg hadde livet mitt,
og om natten, vel…
De spurte om jeg stjal. Nei, jeg behandlet det som en jobb.
Siden det var normalt å dra om kvelden og komme om morgenen,
var Alicia, min ekskone, redd for at Mario hentet meg for å dra på fest.
Vi skulle faktisk grave tunnelen. Men av og til gikk vi ut.
Vi brukte nesten ett år på å gå inn og ut. Litt mer.
Vi hadde fortsatt ingen penger. Vi hadde fortsatt ikke noe ego.
Hvis det oppstod et problem, løste vi det mellom oss.
Jeg visste at det var 15 meter til banken.
Vi var nær betongen, men plutselig
traff jeg på noe annet. Det hadde en annen tetthet.
Jeg traff noe hardt, og det var spennende. Men var det veggen til banken?
Hadde jeg beregnet riktig? Hadde jeg målt sykkelhjulet riktig?
Og hva om dette var kjellerveggen til naboen?
Hva om jeg plutselig åpnet hullet
på D-dagen og fant naboen på dass i kjelleren?
For å få bedre presisjon laget jeg en bits på to meter.
Vi boret der tunnelen endte og kom ut på fortauet.
"Ja, dette er min MacGyver."
Han løste det for meg for 50 pesos på torsdagssalget. Ellers kostet det 100.
Med et vanlig hull har du hele helgen til å åpne bankbokser.
Her måtte vi åpne bankboksene så fort som mulig.
Så Fernando sa vi trengte et apparat som platearbeidere bruker.
Jeg sa: "Ja, det er hydraulisk. La oss se hva vi kan designe."
Vi så etter en liten, standard hydraulisk enhet.
Basert på kapasiteten til den hydrauliske enheten
designet jeg sylinderen, det stempelet som gir den kraft.
Baksiden var teleskopisk så du kunne regulere avstanden.
Med den enheten var vi trygge.
Vi visste vi kunne åpne en bankboks på syv sekunder.
Og slik ble "kraftkanonen" født.
Vi så for oss at vi gikk med ransutbyttet
gjennom tunnelen ned til avløpsrøret.
Hva skulle vi gjøre der?
Hovedideen var å dra til elvebredden.
Men det var det politiet ville tro.
Når de oppdaget flukten vår, ville de dra til elven.
Derfor sa jeg at vi måtte gå den andre veien.
Den andre veien var en fordel fordi det var 100 mulige utganger.
Etter å ha sjekket det, fant vi det beste stedet,
14 kvartaler fra banken, ved et hjørne der vi kunne parkere en bil.
Vi kunne lage et hull og gå rett gjennom uten å forlate tunnelen, så ingen så oss.
Det var vanskelig å gå inni tunnelen,
for alt vi måtte bære, var veldig tungt.
Så vi tenkte på å heve vannstanden slik at vi kunne seile.
Så vi laget en demning. Mye jern, tau, tre
og ekspanderende polyuretan for å gjøre den vanntett.
"SETT FORFRA" 6 METER
Vi dro til overflaten, og akkurat da kom det en stor storm.
Etter stormen, ti, femten dager senere, dro vi for å se på demningen. Borte.
Stormen hadde revet den med seg.
Jeg sa vi måtte gi oss og gå i stedet.
"Jeg lover at vi skal dra fordel av dette."
Nå var det nok. Jeg var ferdig. Men så sa jeg: "Nei. Vi lager dammen,
for når de skjønner at vi hadde en dam og gummistøvler,
blir det fryktelig."
Tanken om å studere
hvordan man kommer seg til et hvelv eller graver en tunnel, var nå blitt
et studium av Falcon-gruppens psykologi.
Å finne håndboken var som å finne bibelen i gisseltaking.
Jeg hørte på politiradioen.
Derfor begynte jeg å forstå
tiden, metodikken, og ting som ville skje,
når de i banken sa "vi blir ranet".
For meg er krigen nesten vunnet når du kjenner fienden.
Vi trengte en spesifikk lastebil for å kunne lage en åpning i gulvet.
Vi betalte fem, seks tusen dollar.
Og Beto de la Torre tok den med til et hus han hadde i Wilde.
Vi modifiserte lastebilen der.
Vi kuttet ut en del så vi kunne sende ting gjennom gulvet.
Vi jobbet, og kona hans var der. Jeg sa: "Hva gjør hun her?"
Vi så på hverandre. Hvorfor var den damen der?
"Nei, det går bra."
Det var det.
Det var da jeg traff Alicia Di Tullio.
ALICIA DI TULLIO KONA
Hun visste ikke navnet mitt, for jeg introduserte meg ikke.
Men jeg var der.
Vi trengte en sjåfør til bilen.
Gårdbrukeren Zalloechevarría.
En politimann.
Etter det la vi til Gutten.
"Du er der på D-dagen.
Det må bare sikte med en pistol og gjøre som vi sier."
Ja, tenk deg det.
Jeg brukte 500 dager på å tenke på denne jobben.
Jeg gjorde ikke annet enn det.
Den første dagen visste jeg hvordan vi skulle få pengene derfra,
men likevel, den andre dagen gransket jeg gjennomføringen.
Den tredje dagen også.
Hvor mange ganger reviderte vi gjennomføringen?
Jeg tenkte ut planen i september 2004. Vet du hva jeg trodde?
At vi kunne klare det i begynnelsen av 2005.
Feil.
Jeg trodde ikke det skulle bli så vanskelig og ta mer enn ett år.
SCANZIANI SKREDDER
Bukser.
Jeg var så innblandet at jeg ville være med selv om det regnet.
På den tiden var den eneste risikoen med en gisselsituasjon
at noen kunne blokkere utgangen dersom de trodde at vi ville rømme
gjennom kloakken. Da kom vi ingen steder.
Jeg var ikke særlig fokusert dagen før.
Men jeg var bestemt.
Da alt ble oppdaget, var det som om vi skulle skrive en roman.
Det skulle være sommerens fokus.
Begivenheten vår skulle skje fredag 13. januar. Er noen overtroiske?
Ja, greit.
13. JANUAR 2006 D-DAGEN
Jeg sto opp klokken syv om morgenen.
Jeg kledde meg nøye og hadde sko, skjorte og slips klare.
Jeg dro for å hente Gutten.
Vi dro til D-Dag-sonen.
Jeg husker at jeg spiste en stor middag kvelden før,
og alt jeg trengte
var helt renset for fingeravtrykk.
La oss gå gjennom posisjonene. Først, klokken ni,
skulle Sebastián gå ned i avløpsrøret.
Jeg begynte å gå.
Jeg kom til demningen.
Ved demningen tok jeg båten
og bekreftet at alt var i god stand.
Og jeg presset meg opp mot hullet som gikk til banken.
Jeg ventet til de ga meg klarsignal.
Doktoren og Beto
skulle komme inn.
Alicia ble med meg til stedet. Hun slapp meg av på hjørnet av banken
og dro. Hun satte igjen bilen der hun skulle.
Min bil.
Nå gikk Gårdbrukeren
i posisjon i rømningskloakken ved Sargentos nr. 3 og Libertad.
Jeg parkerte.
Vi gikk et par kvartaler med Gutten.
Vi fant Ford Escorten som allerede ventet på oss.
Vi sto der og pratet, svært velkledde.
Jeg hadde på meg en klassisk dress med vest.
Vi gikk forbi og så den parkerte bilen med Marito og kollegaen.
"Hei. Hvordan går det?"
Jeg skulle komme i den bilen.
Jeg skulle forlate den med noen spikermatter i baksetet.
Da ville Falcon-gruppen se at det var rømningsbilen vår.
Den 13. januar gikk vi inn. Jeg sørget for at alt var greit.
Alarmene, overvåkingskameraene,
og der var det jeg ga gaven til det lokale politiet.
WALTER SERRANO VAKTEN
På den tiden, som gikk ganske fort, var jeg veldig sliten.
Dessuten tror jeg at jeg halvsov.
På veien tok jeg sakte og forsiktig på meg noen dråper.
Det klebrige limet var en greie vi brukte
for å skjule fingeravtrykkene våre.
Vi kom til bankens parkeringshus.
Vi gikk rolig ut.
Da vi kom til døren og skulle gå inn, signaliserte politimannen til oss og sa
at de ansatte gikk til lunsj kl. 12, og døren forble lukket.
Så vi økte tempoet med Gutten.
Vi gikk opp rampen. Vi gikk rett til hoveddøren,
og Doktoren og Beto kom akkurat inn i banken.
Jeg så noen som hadde på seg et forkle.
Jeg zoomet inn med kameraet. Jeg fikk det forfra.
Da denne personen begynte å gå,
så du en pistol i beltet hans.
Jeg gikk inn. Jeg viste pistolen.
Ikke rør dere. Kom igjen. Det sto folk i kø, så jeg…
Stå stille.
…holdt sikkerhetsvakten tilbake.
Jeg viste folk. "Dette er et ran. Alle ned på gulvet."
På gulvet. Dette er et ran. Alle på gulvet.
"Se i gulvet, så blir det ingen problemer. Alt vil gå bra, men gjør som vi sier."
ESTELLA MARIS KUNDEN
Jeg så noen i en rosa eller lakserød skjorte.
Jeg så at han hadde en pistol i hånden.
Kom igjen.
Så slo jeg alarm. Jeg meldte at banken ble ranet.
Andre etasje.
Marito og Gutten tar den.
Pass på!
Når du begynner å jobbe i banken, får du opplæring i tilfelle ting skjer.
På kurset sa de at vanlig fremgangsmåte er
at de er raske. Det varer i ett og et halvt til tre minutter.
De er raske.
Jeg husket det. Jeg lå på gulvet og begynte å telle.
LEANDRO DEN BANKANSATTE
Jeg så at noen gikk mot minibanken.
Han hadde lue og kjeledress. Jeg løp ut og tok ham. Det var Fernando.
Jeg gjenkjente ham ikke. Jeg hadde ikke sett ham kledt sånn.
Gutten og jeg gikk opp i andre etasje.
Identisk operasjon: "Alle på gulvet. Dette er et ran."
To skritt til, så hoppet jeg over glasset
og landet i kassen.
"Pengene! Kom igjen!"
Jeg hentet politiradioen.
Jeg ville høre når politiet kom.
Da skulle vi utføre fase én av planen: "Gjøk."
Jeg skulle ta et gissel, vente til den første patruljebilen kom
og late som om jeg ville flykte fra banken med ham.
Jeg skulle vente til de sa at jeg skulle gi meg og gå inn igjen.
Dette ville hindre dem i å tenke at vi skulle rømme gjennom en tunnel,
for hvis vi ville rømme gjennom døren…
Når "Gjøk" var ferdig,
skulle vi lukke bankdøren og gå til fase to.
Så hørte jeg politisirenen,
og da har man tusen spørsmål.
Dette er ikke et inn-ut-ran. Hvordan vil dette gå?
Ultimo momento.
Det pågår et ran i en bank i San Isidro.
Så gikk vi videre til fase tre
som var å ta ut vakten i kjelleren.
Denne fyren kommuniserer med utsiden.
Han kan ikke se eller høre noe fra hvelvet.
Vi tok sjefen. Vi dro til bunkeren.
Det tok bare noen sekunder.
Det høres mye ut, men det gikk på sekunder.
Kom igjen. Kom deg ut, for vi skal dra. Ok.
Vi hørte at de begynte å be politimannen om å komme seg ut.
Han tok tak i meg og sa: "Vær rolig. Overgi deg, snut."
"Nei", sa jeg.
Han ville slett ikke åpne døren.
Hvis han ikke ville gå,
skulle vi dekke vinduene,
og én av oss skulle hamre på vinduene og drive ham til vanvidd.
Kom ut. Kom igjen.
Han i kjeledressen ble litt irritert.
Han tok tak i håret til operasjonslederen
og dyttet henne opp mot vinduet i bunkerdøren.
Jeg sa: "Hør her, kompis. Jeg ble nettopp løslatt fra Sierra Chica.
Jeg skal tilbake, så ikke vær vanskelig.
Jeg gir deg mitt ord som gammel tyv. Jeg skal løslate deg umiddelbart."
"Jeg lover at jeg ikke skal drepe deg," sa han.
Jenta ba ham om ikke å dra, for de ville drepe ham.
Det var stygt.
Og… ingenting.
Fordi han jobbet hver dag. Han jobbet med deg. Hva om de skjøt ham?
Kom ut derfra. La oss dra.
Operasjonslederen gråt, fikk nervøst sammenbrudd og ba meg
om å overgi meg. Hun hadde ikke vært med barnebarnet sitt.
De køddet med vennene og kollegene dine.
De truet med å drepe én av oss. De skulle drepe én til.
Du blir sint og føler deg hjelpeløs.
Kom igjen. Kom deg ut. Be ham om å komme ut.
Jeg sa til ham i den grå dressen: "Jeg kommer.
Vær rolig. Ikke rør gislene.
Alt jeg ber om, er at du ikke rører gislene."
Han åpnet døren.
Han la pistolen og telefonen, kommunikasjonsmiddelet, på bordet.
Jeg gikk ut og overga meg.
Han ransaket meg ikke som en nybegynner, men som noen som visste hva han gjorde.
Jeg tok hendene hans og gikk ned trappen. Jeg tok ham med til døren.
Jeg satte 9-millimeteren i ryggen hans.
Jeg tok ut magasinet og snudde kulen
for å forhindre at pistolen skulle gå av.
"Forsvinn." "Hva?" "Gå." Vi åpnet døren for ham.
Og han gikk. Vi lot ham gå. Vi lot politimannen gå.
Jeg begynte å tvile.
Hvem er de? Hva er den gjengen bevæpnet med?
Hvem ringte du til?
Sersjant Serrano kunne ikke tro at han skulle forlate et ran.
Da jeg nærmet meg sjefen på gaten, så jeg banken.
Jeg så på andre etasje. Jeg så en person i grå dress
som viste frem en Nextel-telefon.
Da sa jeg til Gustavo at den var min.
Den hadde en logo som én av døtrene mine hadde limt på.
"Den er min. Ring den."
Først skulle to personer ha ansvaret for forhandlingene,
Doktoren og jeg.
Jeg visste hvordan jeg skulle ordlegge meg
og takle dem fordi jeg hadde studert teater.
Men Doktoren sa: "Nei, Marito må være forhandleren."
Og sånn gikk det.
En falsk bart, en kipa, et par briller og en hette.
Avisene begynte å kalle meg "Mannen i grå dress"
i min rolle som forhandler.
Hallo? Ja, frue.
Nei, jeg er ikke Walter Serrano.
Men jeg har allerede løslatt mannen din, så slapp av.
Ja, jeg er én av ranerne. Slapp av.
Ro deg ned. Jeg skal få dem til å ringe deg.
Ro deg ned. Legg på, er du snill.
Straks holdt jeg telefonen mot glasset
så politiinspektøren ville kontakte meg.
Og jeg sa: "Walter Serranos kone har ringt.
Be ham om å ringe henne, for hun er håpløs."
Tilbake til vårt direkte innslag
fra bankranet med gisler i San Isidro.
Tre kvartaler av aveny Libertador er stengt av.
Dere kan ikke være her.
Dette har begrenset pressens tilgang.
Vi er blitt plassert halvannet kvartal unna handlingen.
Neste steg var
å stenge parkeringsporten.
Hvis politiet gikk inn i parkeringshuset, ville vi ikke lykkes.
Da kunne vi ikke få "kraftkanonen" ut av bilen.
Etter klokken 12.30
følte jeg at de begynte å plinge på meg,
og de sa "bryt".
Jeg slo og følte at de begynte å flytte på ting på den andre siden.
Det var fordi jeg traff baksiden av et møbel.
Da fant de ikke hullet mitt.
Det var viktig å se ansiktet til den skrullingen gjennom det hullet,
for det var rømningsveien.
Jeg satte meg til der for å jobbe med de enklere bankboksene.
Med enklere mener jeg dem med minst avstand mellom hengslene og boksen.
Vi hadde beregnet tiden til
at vi skulle kunne åpne 400 bankbokser på to timer.
Vi vet ikke hva kidnapperne krever
for å slippe gislene fri og overgi seg.
Det er en strøm av patruljebiler og betjenter,
men ingen løsning på dette problemet er i sikte.
Vi så på en skjerm, en TV uten lyd, som alle banker har.
Mediene var allerede på saken.
Og i det øyeblikket så jeg ut et vindu og så
at radioantennen pekte på meg.
Men han begynte å se til siden. Sånn.
Han så på meg, på radioen og til siden.
Jeg sa: "Hva skjer?"
Han advarte meg som en gammel tyv.
Han sa: "Her kommer han som skal forhandle med deg."
"Hvem?" "Han med skjegget," sa han.
Miguel Ángel Sileo.
Jeg var major i Falcon spesialstyrker for politiet i Buenos Aires.
Jeg var forhandler og medlem av det taktiske teamet.
MIGUEL SILEO FORHANDLEREN
Vi parkerte bilene som vanlig.
Og de informerte oss.
De ga meg telefonnummeret til enheten i banken.
Jeg satte meg bak et lastebillignende kjøretøy,
og partneren min dekket meg som et skjold.
Der tar jeg kontakt.
Han forklarte hva som skjedde.
Det var et inn-og-ut-ran som hadde gått galt, og de var fanget.
De ville ikke skade noen, men ville ikke i fengsel.
"Hør, kompis. Jeg satt 15 år i Sierra Chica.
La oss gjøre dette enkelt og greit."
Forhandleren, en førsteklasses politimann,
visste at jeg var en proff tyv da jeg sa at jeg hadde sittet i Sierra Chica.
Utover det som ble sagt, fulgte jeg med på mitt
og forhandlernes kroppsspråk.
Denne personen satt med kryssede ben.
Så holdningen hans stemte ikke med det som foregikk.
Når gisler blir tatt, er det vanligvis mye stress og adrenalin.
Folk kjefter og banner.
Hør på én ting. Hør på meg.
Ta deg av krisekomiteen
så jeg kan ta meg av situasjonen her. Greit?
Jeg ba dem om å løslate noen som var nervøse, et offer.
Husk at jeg ble kvitt min naturlige fiende.
Jeg lot politibetjent Walter Serrano gå.
Det viste vår velvilje. Ikke be om flere gisler. Greit.
Jeg skrudde på mobilen. Alle så på hverandre.
Sjefen sa: "Kjøp oss litt tid."
Det ville jeg også ha. Tid.
Tid til å åpne bankbokser.
Jeg stoppet ikke for å se hva som var i dem.
Hvis den kunne åpnes, var jeg allerede på andre rad.
Jeg var nøye med å bryte opp alle låsene.
Mens jeg åpnet bankboksene
kom det noen fra banken og kjeftet på meg.
"Hva gjør du her?"
Jeg så sånn på personen. Jeg hadde en maske på.
Og Fernando sa:
"Du gir ikke flere ordrer. Jeg gir ordrene nå."
Og personen gikk. Men jeg tenkte jeg var blitt identifisert.
Vi hadde mange gisler.
Det viste seg å være 23.
Ikke vær dumme.
Det var én som kom
og var litt mer voldelig i måten han behandlet deg på.
En annen sa: "Vær rolige. Statsadvokaten kommer.
Vi forhandler og overgir oss. Vær rolige."
Det var en nervøs mann. Han var på vei til å eksplodere.
Han ville pisse.
Han sutret.
"Jeg klarer ikke." "Hvorfor?" "Fordi de ser på meg."
"Vel, piss i trappen."
Denne situasjonen begynte å gjøre folk nervøse.
"Hva er det, galning?"
"Jeg kan ikke pisse. Jeg er nervøs." Nei, kompis. Kom igjen. Du skal dra.
Kom her. Kom igjen. Nå.
Vi åpnet barrikaden og kastet ham ut.
Straks kom elitekorpset, klemte ham
og slo ham litt, for de visste ikke om han var gissel eller raner.
Er du gravid, frue? Ok, du drar. Kom hit.
Det er bevegelse her omkring Río Bank.
To personer er løslatt, en mann og en kvinne.
Vi ser øyeblikket da kvinnen ble løslatt
av de kriminelle som holdt
både ansatte og kunder i Río Bank som gisler.
Det foregår intense forhandlinger med politiet
som prøver å overtale ranerne til å gi opp.
BANKRAN TO GISLER SATT FRI
Jeg hadde to radioer. Én på politiets kanal
og en annen til å kommunisere med partnerne mine.
Og jeg hadde én svært billig radio til
av den typen som kommer i par.
Med den radioen, som hadde kanaler, skannet jeg
og hørte på Falcon-gruppen.
Jeg husker at jeg tok tak i Mario og sa: "Hør på dette."
Jeg hørte på skarpskytterne som sendte informasjon til operasjonssjefen,
og operasjonssjefen som svarte skarpskytterne.
Jeg hørte dem si: "Jeg har ham oppe."
"Jeg har ham nede."
Det betyr at hvis sjefen sa "nå",
skulle de la Torre og jeg få en kule i pannen.
De la Torre så dem. Han tok telefonen fra meg
og sa: "Trekk karene unna, ellers dreper jeg noen."
Jeg husker ikke ordene,
men vi var enige om at situasjonen var ekstrem og intens.
Så de folkene forsvant fra taket etter forespørsel fra mannen.
Men det var tre skarpskyttere fra Falcon. Han så dem aldri.
Vi bestemte oss for en bestemt tid til arbeidet i banken.
Med å åpne bankboker og flytte gislene.
I det tidsrommet hadde vi åpnet 143 bankbokser.
De andre ville ta seg tid til å modifisere utstyret,
men det hadde vi ikke planlagt for.
Så det ble bestemt at vi skulle dra.
Da de to timene var over,
satte vi oss i posisjon for å sende ned byttet så fort som mulig.
Jeg fikk en telefon fra Araujo.
Kom igjen. Pizza-fasen.
Så jeg tok nok en telefon.
Han sa de skulle overgi seg.
"Greit, du har rett. Dette fører ingen steder."
Og de ville ha noe å spise fordi de hadde vært mange dager
på politistasjonen uten mat.
Kom med noen pizzaer.
Kom med brus. Vi spiser litt, og så overgir vi oss.
Det var ikke fugazzetta-pizzaer.
Én av dem sa: "Hvis jeg ber Sileo om fem fugazzettaer,
skjønner han at vi er fem og kommer inn i banken på fem minutter." Sånn ble det.
Etter at forespørselen kom og utvekslingen skulle skje, ble kommunikasjonen brutt.
Hva gjorde jeg i mellomtiden?
Jeg la våpnene som skulle bli igjen i hvelvet.
Og jeg gikk videre til "hårblekingsfasen".
Dette var fem liter blekemiddel som ble tømt utover for å unngå DNA og hår.
Jeg var den siste ute med Araujo.
Med et tau kilte han foten ned og dro i møblet.
García Bolster prøvde å starte… Han fikk det ikke til.
Vitette var skikkelig nervøs
og sa: "Ikke putt startvæske i den. Den blir oversvømt."
Med tyvegodset og en motor som ikke startet, ble jeg gal.
Vitette prøvde å starte motoren,
men klarte det ikke, så de begynte å ro.
Alle skulle i den foran med motor,
bortsett fra Araujo som skulle ta den oppblåsbare flåten.
Jeg husker at jeg kastet meg bak i flåten på toppen av pengene.
Sånn, over en mengde poser med penger.
Vi dro forbi en kloakk like ved banken. Vi så skygger og hørte lyder.
Plutselig startet motoren.
Vi kjørte de siste 200 meterne med motoren i gang.
Vi advarte Gårdbrukeren som var oppe,
om at vi var nede. Så han løftet bort dekselet
med en stang fordi det var tungt.
Jeg var den siste som kom. Alle var i lastebilen.
Det var ikke plass til mer, bare folk og poser.
Vi lastet tyvegodset.
Og vips!
Alle satt i campingvognen der vi skulle dele pengene.
Tanken min var at de skulle barrikadere inngangene og stå imot.
Vi hørte ingen lyder lenger.
Det var ingen der.
Vi begynte å se på hverandre.
Jeg tenkte at de ville posere som gisler og skifte klær.
De ventet ovenpå på politiet.
Vi ankom stedet, og en port åpnet seg.
Vi begynte å losse posene.
Og poser…
Jeg vil ikke tulle med fantasien deres. Og flere poser.
Til å begynne med ville jeg slå på TV-en for å se hvor de var.
Falcon-gruppen hadde ennå ikke gått inn.
Vi hadde alle posene der.
Og plutselig: "Nå går de inn…"
Vi så på direkten hvordan gruppen skulle ta oss.
"Politiet!"
Døren åpnet seg, og vi gikk inn. Jeg trodde jeg skulle i kamp.
DE SETTER GISLENE FRI
Klokken er 19.12, vi ser bevegelse.
Politiet og Falcon-gruppen går inn.
En klubbe mot vinduet, og på to sekunder tok de over filialen.
Nå begynte man å klassifisere folk.
Alle var mistenkte.
De ransaket oss alle
med hendene i været.
Da vi dro, sto mamma utenfor med mannen sin.
Og de lot dem se oss. Ingenting annet.
Jeg fant mannen min og sønnen min.
Det var et emosjonelt øyeblikk.
Anabella, de fire kriminelle, ble de arrestert?
Hva skjedde? Hva vet du derfra?
Ja, de fire kriminelle som tok denne filialen, ble overmannet.
Det var over for litt siden,
klokken 19.20.
De begynte å klassifisere folk som bankansatte og kunder.
Køen ble kortere til det ikke var noen igjen.
Jeg husker at vi la alle pengene til side.
Vi laget en haug med 100 000 dollar.
Hundre tusen dollar. En liten haug.
Rommet begynte å bli med.
På ett tidspunkt satt jeg på et fjell
av 10 000 dollar-bunter.
Gisselsituasjonen i San Isidro er over. Vi er direkte etter syv timer.
Alle gislene er fri, og ingen kriminelle er blitt arrestert.
"Alt er her. Flott! For en glede! La oss dele det."
Noen sa: "En kalkulator?" Nei, kompis. Ingen kalkulatorer.
Vi regnet det ut, og det var 20 dollar til overs.
Det var 20 dollar igjen,
og vi var fem, men vi hadde ikke vekslepenger, så Vitette rev dem i biter.
Det var folk som så i rommene,
for folk ble sendt ut av banken én etter én.
Noen sa at et møbel var blitt flyttet på,
og da skjønte de det og fant hullet.
-Hvor skal du? -Til venstre.
Sjefen ville gå inn. Det var en hjemmelaget dør og en felle.
Bombeavdelingen ble tilkalt, spesialister på området.
De fire kriminelle rømte
med utbyttet gjennom bankens avløpssystem.
Anabella, dette er absolutt feilinformasjon.
De ga versjoner hvor de fire kriminelle var arrestert,
men sa nå at de hadde rømt med byttet.
De sier at det sitter folk i trærne, og vi skal sjekke dem.
De sier det er folk i vannet, og vi ber kystvakten om hjelp.
Klokken var rundt fem, og det lysnet.
Hjemme, avslappet, på TV ante de ingenting.
Spørsmålet var hvor mye de tok. Nei! "Hvor er ranerne?"
Vi ville dra. Jeg ville dra. Alle ville dra.
Så alle tok det som var deres, og dro.
Det var ikke farvel engang. "Vi sees i morgen." Nei.
Vi dro og så ikke hverandre igjen.
Så vi sa farvel for alltid.
Vi tok lastebilen min og dro med Gutten.
Vi kjørte Pan American Highway i bilen min med vinduene åpne
og høy musikk.
I baksetet lå det fire poser.
Hans var litt mindre enn mine, men fire søppelsekker fulle av penger.
Jeg gikk i bilen for å hente posen, la den i bagasjerommet og dro hjem.
Jeg er en rolig person.
Nei… Det var ikke da jeg ble knust.
Nei, jeg var hjemme og hadde masse penger.
Jeg slapp Gutten av, og vi sa ha det.
Derfra kjørte jeg noen kvartaler tilbake
og dro til Santa Fe 2590 hvor jeg bodde i leilighet 47 i 13. etasje.
Jeg gikk på soverommet og tok av meg klærne.
Jeg gikk en tur og vasket meg.
Jeg tror ikke jeg tørket meg engang før jeg åpnet de posene.
Jeg fikk ekte kontakt med pengene av å ha så mye penger i hendene.
Men de var ikke mine. De tilhørte alle.
Men dem jeg hadde hjemme hos meg, var mine.
Jeg kom, og jeg tror det var bursdagen min. Alle ventet.
Mest Alicia, med så store øyne.
Følelsen i øyeblikket var
at jeg la pengesekken der, og alle så på meg.
Og hva nå?
Jeg fikk ikke sove på to dager.
Vi hadde snakket om at Araujo ville ha en plakat.
Jeg sa: "Hvis politiet ser plakaten, er det fordi vi har dratt.
Hvis vi har dratt, teller vi penger."
Og hvorfor provosere dem hvis vi teller penger?
For å erte dem?"
De etterlot seg spor etter en falsk flukt, falske bomber
og, i søken etter populær betydning, et ironisk budskap som sa:
-"I den rikes nabolag… -Uten våpen og nag…
-Er det bare penger… -Og ingen kjærlighet."
Noe av det viktigste tyver alltid har, og det er derfor de mislykkes,
er ego og forfengelighet.
Etter et slikt ran, tror du ikke de vil snakke om det?
Forrige fredag den 13. var en mørk fredag som overtroen sier.
Det tok ikke lang tid å mistenke korrupte politifolk
i møtet med en rekke voldshandlinger i forstedene.
Uansett hvor mye de leter, finner de dem ikke.
Etterforskernes arbeid har støtt på en så langt feilfri plan.
Río Bank-ranerne har ikke overlatt noe til tilfeldighetene.
Kanskje de var virkelig smarte.
Men vi i Sikkerhetsdepartementet, i rettssystemet og politiet,
har også intelligente etterforskere,
og disse personene vil uansett bli arrestert
og ha en fin historie å fortelle cellekameratene sine.
Jeg planla ferien min
på samme sted som jeg har feriert hele livet.
Alt hadde gått perfekt.
Ingen hadde sett meg. Jeg var ikke blitt filmet av noe kamera.
Jeg var rolig. Jeg trodde det ikke var noen risiko.
SAN JUAN I ARGENTINA
Etter 15 dagerstartet det jeg hadde forventet, turen til San Juan.
Jeg hadde med alpinutstyr, tunfiskbokser,
bøker av Osho og en politiskanner.
Ukene etter forbrytelsen var jeg i Uruguay.
Jeg dro rundt for å treffe familien min og gjorde noen gode gjerninger.
Jeg var fri. Jeg hadde penger. Det var det beste.
GULL
Kjærlighet
Hjemme hadde jeg mobilen som fungerte bra.
Alicia hadde også sitt arbeid. De to butikkene var åpne.
Jeg begynte å gå rundt og kvitte meg med bevis.
En dag så jeg at posen min var flyttet på. "Hva har skjedd her?"
Jeg så at det var adskillig færre dollar.
"Hør. Har du tatt noe?"
"Ja, jeg tok med meg fem eller seks poser."
Fem små poser var 300 000 dollar.
Dagene gikk. En annen dag la jeg noen britiske pund i en skuff.
Da jeg åpnet skuffen, var de borte.
"Jeg tok dem også." "Du må ikke røre noe." Så ble det krangel.
"Få dem tilbake." "Nei." "Kom med dem nå." "Nei."
En krangel. Jeg dro.
Jeg tok det som var igjen, og hun tystet på meg.
Jeg så ham.
Kameraene pekte mot banken, og han gikk opp trappen.
Jeg kjente igjen klærne hans og ham.
Atten år med noen… Jeg så ikke ansiktet, men det var ham.
Alicia DiTullio var et hemmelig vitne
som dukket opp på aktors kontor av seg selv.
Hun hevdet å vite…
STATSADVOKAT
…at mannen hennes hadde deltatt i ranet,
og hun visste hvor noe av utbyttet var.
I søksmålet var det ingen objektive bevis for hva som hadde skjedd mellom dem.
Jeg mente det dreide seg om penger,
ikke en annen kvinne.
Teorien handlet om bitterhet, men det var en stor løgn.
Hadde jeg hatt en annen kvinne, ville jeg gitt henne penger og dratt.
Jeg skulle ingen steder uten min kone og sønn, men ok.
Hun mente noe annet. Hun verdsatte penger høyere enn familie.
Sånn var det. Det er det tragiske resultatet av historien min.
Jeg tenker på alles.
Di Tullio beskriver alle, men unngår å nevne navn.
Jeg dro med min datter og barnebarna til et strandhus.
Jeg tok med meg to telefoner. Én fra Uruguay og én fra Argentina.
Så ringte den argentinske telefonen, og jeg ble urolig.
"Hallo?" Doktoren.
"Betos kone forråder oss."
Hun vil at vi skal gi henne 300 000 dollar hver.
Ellers tyster hun på oss.
Hun kan drite og dra. Jeg gir henne ingenting.
La Beto fikse det med henne. Ikke bland meg inn.
Men jeg satt igjen med uroen.
Den arresterte mannen ble identifisert som Alberto Torre.
Han hadde sonet 20 av sine 52 år for væpnede ran og kidnappinger.
I Portela 56, der sønnen til en av de anholdte bodde,
fant man en del av ransutbyttet, 938 700 dollar,
30 084 euro og 80 315 pesos.
Vi utfører syvrazziaer i hovedstaden og provinsen Buenos Aires.
Det er beslaglagt rifler og håndvåpen som ble brukt i bankranet.
Dette er en etterretningskrig som vi skal vinne.
At Di Tullio ga informasjon
som fikk noen razziaer til å skje før andre,
betyr ikke at etterforskningen startet med Di Tullio.
De første bevisene kom
fra et telefonnummer gjerningsmennene ga til ett av mediene.
Den telefonen hadde forbindelser med andre.
Og de var forbundet med andre igjen.
Og det dukket opp en telefon som kommuniserte
med Vitette Sellanes' familie i Uruguay,
og med de la Torres telefon i Sebastián García Bolsters navn.
Hvis Di Tullio ikke hadde snakket, ville noen kanskje ha gjort det senere.
Men jeg tror det ville skjedd ett år senere, ikke noen måneder.
Etter dette skal mannen som ble arrestert på lørdag,
bli etterforsket av statsadvokaten, dr. Jorge Apolo.
Vi snakker om 52 år gamle Alberto de la Torre.
Jeg spurte automatisk hvor mye Di Tullio visste om meg.
Jeg hadde bare sett henne én gang da vi skulle klargjøre lastebilen.
Så jeg var på en måte ganske rolig.
Men etter noen uker ble Sebastián arrestert i Villa Gesell.
Dette er Sebastián Bolster, mannen som er anklaget
for å ha samarbeidet med de kriminelle
med å bygge og perfeksjonere tunnelen som ble brukt til ranet
av Río Banks filial i Acassuso.
Jeg så etter den røde prikken på kroppen min,
for jeg forestilte meg at de allerede siktet på meg,
og at de kom etter meg.
Jeg ventet. Via advokatene mine
fikk jeg tilgang til rettsforhandlingene
og skjønte hvilke rettslige skritt jeg måtte ta.
Mens dagene gikk bestemte jeg meg for å slanke meg.
Jeg var 110 kilo på D-dagen.
Siden det var mulig at jeg måtte delta i en vitnekonfrontasjon,
startet jeg et strengt treningsregime og en streng diett for å gå ned i vekt.
Bilen med hullet ble funnet fullstendig utbrent i Alejandro Korn,
flere kvartaler unna huset der fete Julián ble arrestert sist lørdag.
Det var han som kjørte på ransdagen.
Etter 30 dager i arrest overnattet Sebastián García Bolster hos sin far.
-Hva jobber du med? -Jeg fikser vannscootere.
Hele livet har jeg vært på elven med vannscootere. Dette er så sprøtt.
Angående hans påståtte flukt til Villa Gesell
hvor han til slutt ble arrestert, sa han at det var en vanlig familieutflukt.
Jeg ringte advokatene mine i Argentina og ba dem om å handle etter loven.
Han gikk om bord i et fly. Aerolíneas Argentinas avgang 1213
kl. 8 fra Montevideo.
Men velkomsten fant sted på Aeroparque.
Jeg var i Uruguay da de ranet banken!
Jeg var i Montevideo da de ranet banken!
-Hvorfor overga du deg, Mario? -Hvorfor, Mario?
-Er han mannen i grå dress? -Ja visst.
Mannen i grå dress er gjenglederen og hjernen bak den kriminelle operasjonen
som fant sted i Acassuso.
Det gikk dager før jeg fikk mappen min.
Den var i åtte bind. Hvert bind var på 200 sider.
Det var 1 600 sider.
Og tro meg,
jeg har aldri lest noe med så mye lidenskap
som jeg leste den mappen.
Jeg ville vite hva som hadde skjedd etter en plan som gikk som en klokke.
Hva gikk galt?
Plutselig innså jeg at de hadde en arrestordre på meg.
Jeg ser en grønn bil fra gjemmestedet mitt.
Jeg ser to stykker som kommer mot meg.
Han sikter på meg med gevær og sier "Nasjonalt gendarmeri".
"Hva gjør du her", spør de. "Et åndelig fristed", sier jeg.
Men innerst inne visste jeg at det var en tapt sak. Hvorfor?
Fordi jeg hadde åtte bind av mappen min der.
"Kan vi sjekke teltet?"
Greit.
Før han sjekket sa jeg:
"Ikke kast bort tiden din. Jeg heter Fernando Araujo."
Var du alene da gendarmeriet fant deg?
Kunst.
-Hva da? Laget du kunst? -Kunst.
Hva slags kunst? Si det.
Der er det. Greit.
Araujo satte seg i bilen uten å si noe.
Han blir bevoktet av Nasjonalgendarmeriet
som vil overføre ham til Jáchal politistasjon 21,
hvor han vil bli intervjuet av dommer Carlos Mateo.
Dagen etter kom jeg til San Isidros etterforskningsetat.
Men jeg var rolig.
Føttene sammen.
Jeg følte en utrolig fred. Ikke spør hvorfor,
men det som skjedde etterpå, var på en måte en naturlig balanse.
Edderkopp.
Jeg fikk den verste statsadvokaten.
Opp!
Men jeg fikk også en god dommer.
Han sa: "Fernando, jeg lar deg gå. Jeg gir deg ingen fotlenke.
Det er husarrest, men du kan undervise i kampsport på treningssenteret.
Starten på skulderbladet. Skulderbladet avgjør selvsagt…
Men han unnslipper og skjønner hva jeg vil.
Ja? Han er rask.
Plutselig var jeg hjemme, fri.
Og sånn var det i fire år.
Fire år senere skulle alle de involverte møte
for retten for å bli dømt for det som kaltes "århundrets ran".
2010, rettssak.
Beto, Zallo, meg, Seba.
Marito var i en ny rettssak som senere ble redusert.
De fire er anklaget for grovt, væpnet ran på grunn av bruk av skytevåpen.
Vi vurderer at graden ikke kan bekreftes
fordi våpnene ble beslaglagt i forskjellige razziaer.
De sammenfaller ikke med de lekepistolene som ble brukt.
Man må være ganske naiv for å tro at et slikt ran
kan utføres med to lekepistoler,
og dette er et lite aggressivt ran.
Våpnene banken ble ranet med, var kopier.
De var designet slik
at ingen ville skjønne at det var lekepistoler.
Hvis våpnene kan avfyres,
er straffen strengere enn om de ikke kan det.
Siden det var fullstendig kjent, prøvde vi å gjøre det klart
hvilken juridisk kategori dette skulle falle inn under.
Våpnene var ekte. Det kan jeg garantere.
Ingen går inn i en bankfilial
vel vitende om at det finnes væpnet vakthold og alarmer.
Personen med forkleet hadde en Browning 2000.
Jeg tror
at han ikke klarer å innrømme at de tok ham med en plastpistol.
Det var…
De ydmyket ham, og det likte han dårlig.
San Isidro, 21. mai 2010.
På denne dag er denne retten kjent med domfellelsen
og staffen utmåles enstemmig for Rubén Alberto de la Torre
til 15 års fengsel,
for José Julián Zalloechevarría til ti års fengsel,
for Sebastián García Bolster til ni års fengsel,
for Fernando Araujo til 14 års fengsel.
I den første rettssaken ble de dømt for væpnet ran med ekte våpen.
Til slutt avgjorde rettssystemet
at våpnene var rekvisittvåpen, og de ble dømt for det.
Det betød at de ikke kunne avfyres eller brukes til sitt spesielle formål.
Den eneste fordelen Vitette Sellanes hadde,
var at han hadde unnsluppet rettssaken mot partnerne.
Vi avtalte en forenklet rettsbehandling.
Dommene som han hadde fra før, ble slått sammen,
og han endte opp med én dom
for alle forbrytelsene han hadde begått på den tiden.
De dømte meg til 14 år,
men til slutt sonet jeg ett og et halvt år i fengsel.
Totalt satt jeg 25 måneder i fengsel eller på politistasjonen
og deretter to år i husarrest.
De ga meg 20 år, det aktor ba om.
Retten ga meg 15, men en anke fikk straffen ned til 12,5.
Men jeg sonet 8,5.
Jeg fikk tre år til pga. et byråkratisk problem
eller som hevn.
Men sannheten er at jeg ikke snakker stygt.
Sug ballene mine.
Livet mitt forandret seg drastisk.
Og etter min første løslatelse
fikk jeg en depresjon fordi jeg gikk fra å være Sebastián,
motorsykkelmekanikeren, til å bli Sebastián, bankraneren.
Jeg gikk fra å være en normal person til å bli en superkjeltring, en superhelt.
Jeg vet ikke hvorfor, men folk stoppet og gratulerte meg,
men jeg tok ikke ansvar, ikke sant? Jeg sa: "Jeg vet ikke hva du snakker om."
I dag
kan ingen penger gjøre opp for den tiden jeg har mistet.
På ett år gjør jeg masse, men på ett år i fengsel gjør jeg ingenting.
Når du oppdager all den tiden du har mistet,
dunker du hodet i veggen, vil hevne deg, og gjør det igjen.
Da blir årene flere. Slik mister du hele livet.
Jeg synes ikke det er verdt det.
God morgen, Beto. Beklager at jeg forstyrrer.
Kjenner du en advokat?
Ja, hør. Jeg er her i studioet.
Bankranet var et eventyr, som en drøm. Det var som å vinne et verdensmesterskap.
Mannen i grå dress var en hit.
Jeg begynte å snakke om diamantringer og en haug med gullkjeder.
Jeg røyker ikke, bare store, cubanske sigarer.
Noen provoserende tweeter…
Femten tusen følgere på Twitter, så tjue, og nå tjuefem.
To Facebook-kontoer.
Karakteren var arrogant, opprørsk, provoserende.
Og karakteren vokste.
La oss se. Gi meg en vaskeklut. Se. La oss gjøre ting riktig.
Du sier karakteren.
Karakteren tar av seg kjedene, gullet, diamantene.
Jeg fjerner min fars lille kors som er et symbol jeg setter stor pris på.
Karakteren drar med en renseserviett.
Ferdig. Det er alt.
Marito går med jeans, for de ødelegges av salpetersyre i gullsmedjobben hans.
Han bruker slitte jeans. Hva er det?
Hånden min. Jeg skar meg i fingeren. Jeg skitner til de polerte. Men det er ok.
Det finnes folk som forguder dette, og de ser det som litt av et show.
Men la oss være enige om at det ikke var veldedighetsarbeid.
Det var et ran.
Det var ikke veldedighetsarbeid, men alle deltakerne i historien vant.
Statsadvokatene ble forfremmet. Politibetjentene ble politisjefer.
Dommerne ble belønnet.
Ofrene fikk tilbake mer penger enn de hadde.
Spillet endte med at alle vant.
Trodde dere at dette var mitt studio?
Vi er tryllekunstnere, og noen ganger forsvinner vi i løse luften.
Du spør vel ikke om hvor pengene er? Tenk at du er så barnslig.
Det er vanskelig å si hvor mye
som faktisk ble stjålet fra Río bank.
Hvor mye penger tok vi?
Noen ganger tenker jeg på det, men jeg husker ikke.
Visste du at marihuana gir hukommelsesproblemer?
Jeg husker ikke nøyaktig.
Hvor mye penger stjal dere fra Río Bank i 2006?
Jeg skal straks svare.
Jeg forstår folks fascinasjon, journalistikk. Hvor er de?
Jo, på en konto på Caymanøyene. Skriv det ned, konto nummer 24…
Nei, det er utrolig.
Jeg tror folk… Hva skjer i underbevisst- heten? Hvorfor vil de vite hvor mye?
Fordi de ville gjort det samme.
Så de sier: "Hvor mye måtte jeg ha igjen for det?
For å gå i fengsel?"
Men hvor er de?
Det er flott!
TIL MINNE OM MIN BESTEMOR…
Tekst: Linda Hansen