Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
‎UN DOCUMENTAR NETFLIX
‎Principiile
‎sunt comportamente judecate de societate.
‎Etica
‎e un comportament judecat ‎de conștiința ta.
‎Fiecare persoană,
‎în funcție de locul și momentul nașterii, ‎trage o linie
‎și stabilește până unde e binele ‎și de unde începe răul.
‎O adevărată nebunie ‎e atunci când te apropii de acea linie.
‎De asta ai decis să jefuiești o bancă?
‎De ce ai făcut asta?
‎De ce am jefuit o bancă?
‎E o întrebare…
‎pe care mi-am pus-o de multe ori.
‎Cred că explicația cea mai rezonabilă
‎este semnificația morții.
‎La un moment dat în istoria omenirii,
‎oamenii și-au dat seama ‎că viața e limitată,
‎de vreme ce trecem pe aici, ‎dar nu lăsăm nimic în urmă.
‎Prin urmare, cred că semnificația morții ‎poate fi percepută
‎din perspectiva copilului
‎sau a artei.
‎Asta transcende moartea,
‎o carte scrisă de tine, o pictură,
‎o piramidă,
‎un jaf artistic.
‎Din acest punct de vedere, ‎semnificația morții,
‎conștientizarea vieții limitate, ‎e un alt motiv
‎care m-a adus în acest punct.
‎Urmează știrile.
‎Patru infractori înarmați
‎intră în bancă cu intenția de a o jefui.
‎Tensiunea e maximă în San Isidro. ‎Ne confruntăm cu o luare de ostatici.
‎Divizia Halcón a intervenit, ‎iar zona e înconjurată. Suntem în direct.
‎Faimoasa Divizie Halcón
‎nu știe că seifurile sunt la subsol?
‎Lăsați-mă să vorbesc.
‎Ostaticii au fost eliberați ‎și niciun infractor nu a fost arestat.
‎Au spart 143 de cutii de valori.
‎95 de milioane de dolari.
‎Poate că sunt foarte isteți, ‎dar indiferent cât va dura,
‎vor avea o poveste frumoasă ‎de spus colegilor de celulă.
‎E cel mai spectaculos jaf din istoria ‎infracționalității argentiniene.
‎Mulți l-au numit „jaful secolului”.
‎Unul dintre polițiștii care au intrat ‎a spus: „Au dispărut.”
‎- Bine, Fer. ‎- Iarăși?
‎Zi-mi ce vreți să spun!
‎FERNANDO ARAUJO ‎ARTISTUL
‎În 2003… Da, era în 2003. ‎Eram cel mai fericit om de pe pământ.
‎Dacă i-ai fi studiat pe toți, ‎ar fi văzut că sunt cel mai fericit.
‎Îmi găsisem…
‎un scop în viață.
‎Brusc, îmi doream să creez.
‎Pentru asta n-aveam nevoie ‎decât de un atelier de 50 mp.
‎Un loc numai bun ‎pentru a-mi concretiza simțurile.
‎La acel moment,
‎artele vizuale,
‎artele marțiale,
‎artele canabisului…
‎Scriam o carte‎ ‎despre beneficiile ‎canabisului și cultivarea în interior.
‎Îmi luasem un an liber, ‎un an plin de experimente și nebunii.
‎Aveam momente în care nu mai știam ‎dacă e zi sau noapte.
‎Pictam, scriam ‎despre cultivarea în interior.
‎Controlează-l.
‎Îmi găsisem un scop și eram mulțumit.
‎Nu-mi imaginam
‎că, după cultivarea acestor plante ‎în interior…
‎voi avea parte ‎de o revelație destul de importantă.
‎Și…
‎am decis să jefuiesc o bancă.
‎Încă nu știam cum…
‎dar de un lucru eram sigur.
‎Trebuia să aibă legătură cu arta.
‎Iar ideea a început să prindă contur
‎până în momentul ‎în care am renunțat la pictură
‎și am început ‎să mă gândesc doar la asta,
‎la cum să jefuiesc o bancă.
‎Mă numesc Luis Mario Vitette Sellanes.
‎Sunt uruguayan. Am 65 de ani.
‎M-am născut ‎într-un loc cu obiceiuri sănătoase,
‎cu o situație economică foarte bună.
‎Mă definesc ca hoț.
‎Ce înseamnă să fii hoț?
‎Un hoț știe câte ceva despre bijuterii,
‎despre încuietori, despre artă, ‎știe câte ceva despre orice.
‎Deși prima mea infracțiune ‎n-a avut legătură cu jaful,
‎am ajuns la închisoare.
‎Iar cine ajunge în închisoare, ‎nu mai e același om.
‎Înveți tot felul de infracțiuni.
‎Și devii infractor.
‎Rufi!
‎Rufián!
‎Charlotte!
‎Am făcut o excursie scurtă într-o zi ‎și mi-am spus: „Nu mă mai întorc!”
‎Am călătorit în Republica Argentina.
‎Ce face un fugar ‎care pleacă într-o țară străină?
‎Ia legătura cu alți infractori.
‎LUIS MARIO VITETTE ‎ACTORUL
‎Poate că, la un moment dat,
‎cu toții cochetăm ‎cu ideea de a jefui o bancă.
‎Ne uităm la filme, ‎iar ideea începe să încolțească în mine.
‎A trebuit s-o împărtășesc cuiva.
‎I-am spus-o psihologului meu.
‎Primul lucru pe care i l-am spus lui Jorge ‎a fost că voi jefui o bancă.
‎„ De ce o bancă?” ‎Dacă n-ar fi o bancă, ar fi un cazinou.
‎Du-te acolo, un cazinou…
‎Nu mă opun capitalismului.
‎Îmi pare un sistem extraordinar ‎care funcționează.
‎Nu-mi doream decât o parte din câștig. ‎Nu aveam de gând să pun bazele unei bănci.
‎Voiam să jefuiesc, cum a spus Brecht.
‎La acel moment, credea ‎că vorbește canabisul din mine.
‎A spus: „Bine, s-o lăsăm așa.”
‎Primul pas a fost să caut o bancă.
‎Locuiesc în Acassuso,
‎unde m-am născut și am crescut.
‎Am văzut o bancă ‎pe Libertador colț cu Perú
‎și mi-am spus: „Asta e banca.”
‎Banca Río din Acassuso.
‎Mă numesc Rubén de la Torre. ‎Mi se spune Beto.
‎M-am născut în cartierul Constitución. ‎Am urmat școala catolică.
‎Am fost acolo până la 12 ani. ‎Am fost paracliser,
‎ajutam la liturghie, ‎dar, când plecam de la biserică,
‎făceam prostii cu prietenii, ‎deoarece erau ca mine.
‎Totul a început ca o aventură.
‎A devenit apoi un obicei
‎și am continuat ‎până am început să furăm mașini.
‎M-au prins și m-au închis la Devoto,
‎alături de cei mai răi infractori, ‎care furaseră arme
‎și dăduseră atacuri în stil commando.
‎Să zicem că m-am lipit de ei.
‎Furtul și crima au devenit viciile mele.
‎Parcă umpleau
‎un gol, ceva ce îmi lipsise până atunci.
‎BETO DE LA TORRE ‎GOLANUL
‎O bancă poate fi jefuită ‎când e deschisă sau închisă.
‎DEPARTAMENTUL DE JUSTIȚIE ‎FBI
‎JEFUITORI DE BANCĂ
‎Când e deschisă, înseamnă că intri
‎cu armele la vedere…
‎Puneți mâinile la ceafă ‎și țineți-le acolo.
‎…și-ncerci să ajungi la un seif.
‎- Acum! ‎- ‎Lucru imposibil.
‎Angajații și paznicii ‎au butoane de alertă.
‎Automat, după câteva minute,
‎ești înconjurat și nu apuci să iei nimic.
‎Folosirea armelor nu era genul meu,
‎eu îmi doream ‎un act artistic și fără violență.
‎Am ales așadar ‎momentul în care era închisă.
‎Când e închisă, trebuie să faci o gaură.
‎Așa mi-a venit ideea.
‎Când îți vine o astfel de idee, ‎nu le poți spune prietenilor:
‎„Vrei să facem asta?” Nu poți. ‎Trebuie să găsești oamenii potriviți.
‎Motto-ul meu e: ‎„Inteligența înainte de praful de pușcă”.
‎Sebastián García Bolster.
‎Sunt Sebastián García Bolster.
‎Nu știu de ce,
‎dar mi se spune „Inginerul”.
‎SEBASTIÁN GARCÍA BOLSTER ‎INGINERUL
‎Am trăit toată viața în Martínez, ‎într-o familie din clasa de mijloc.
‎Când vedeam un aparat,
‎mă întrebam cum aș putea ‎să-l fac și mai eficient,
‎să aibă mai multă energie și putere.
‎Am terminat liceul ca electrician,
‎am început ingineria, am renunțat,
‎am deschis un service de motociclete.
‎Am transformat service-ul de motociclete ‎în service de jet ski-uri.
‎Fernando a urmat ‎tot Școala Tehnică San Isidro.
‎Era cu un an mai mare decât mine.
‎Ne-am împrietenit. ‎Am fost în vacanță împreună.
‎Fernando mi-a făcut această propunere.
‎Nu mai furasem niciodată nimic.
‎Dar jefuirea unei bănci ‎mi se părea în regulă.
‎Returnați-mi economiile! ‎Am muncit toată viața.
‎Familia mea a suferit mereu ‎din cauza băncilor.
‎E rău să furi, dar să furi de la o bancă ‎ce a făcut rău oamenilor nu e rău.
‎Mi-a spus ideea lui,
‎iar eu nu am spus: „Nu, ești…”
‎I-am spus să conteze pe mine ‎pentru chestiunile tehnice sau mecanice.
‎Cu condiția să nu-mi asum riscuri.
‎Dacă planul nu era perfect,
‎nu mă băgam.
‎Urma să închiriez o casă ‎la patru străzi distanță,
‎să fac un tunel ‎și să ajung în subsolul băncii,
‎deoarece acolo se afla seiful.
‎N-a fost prea ușor. Dacă se surpa pe mine?
‎Fiindcă…
‎Hai să fim sinceri.
‎Nu mai săpasem gropi ‎decât când plantasem marijuana.
‎În același timp, mi-am dat seama
‎că vom da de senzori de mișcare.
‎Am stat luni întregi ‎să-mi dau seama cum funcționează.
‎Am proiectat niște costume ‎care să nu-i declanșeze.
‎A mers.
‎Așa s-a născut dl Omidă.
‎Dar nu trecerea de senzorii de mișcare ‎era importantă.
‎Seiful era important.
‎Nebunia asta, în reușita căreia credeam,
‎a fost destul de complicată, ‎iar asta m-a dărâmat.
‎Ajunsesem să spun că nu e posibil.
‎Că e imposibil.
‎Eram copleșit.
‎Investisem mult timp, cunoștințe și bani.
‎Și tot nu mergea.
‎Nu știam ce să fac.
‎Speranța a renăscut.
‎Se născuse o nouă idee.
‎La trei dimineața,
‎am pornit în căutarea unui internet cafe,
‎ca să aflu ‎dacă mai avusese cineva acea idee.
‎Era mult mai îndrăzneață.
‎Un plan măreț.
‎Ideea era foarte simplă…
‎un amestec între cele două metodologii: ‎când banca e închisă și când e deschisă.
‎Trebuia să intrăm,
‎să simulăm un jaf,
‎să așteptăm să fim înconjurați de poliție
‎și să folosim tunelul, ‎nu ca să intrăm, ci ca să ieșim.
‎Nimeni nu mai reușise una ca asta!
‎Și…
‎posibilitatea de a avea succes ‎ca pionier e uriașă,
‎deoarece oamenii nu sunt pregătiți ‎pentru ceva nou.
‎În trecut fusesem foarte fericit ‎cu atelierul meu de 50 mp,
‎dar era doar un pas spre succes.
‎Fernando a venit să-mi spună
‎la ce anume s-a gândit.
‎Am analizat fiecare problemă ‎din diferite perspective,
‎din punctul lui de vedere, din al meu.
‎Parcă era un film
‎sau planul unei viitoare construcții.
‎Știam ce urma să facem.
‎Ceea ce am făcut apoi…
‎Trebuia să aflu ce compoziție avea solul ‎din partea de nord a Acassuso.
‎Așa că am început să investighez
‎și mi-am amintit că se săpa ‎un tunel de scurgere în Olivos.
‎I-am întrebat ce fac, ‎le-am spus că sunt student la arhitectură.
‎I-am întrebat dacă nu se poate surpa.
‎Au spus: „Nu, cu cât e mai adânc, ‎cu atât e solul mai tare.”
‎Bine.
‎La plecare, am văzut niște cercuri ‎rămase în urma săpăturilor.
‎A doua zi,
‎m-am dus pe strada Perú.
‎Am văzut un cerc de mărimea asta.
‎Apoi am văzut altul.
‎Nu-mi venea să cred.
‎Erau aceleași cercuri pe care le văzusem ‎pe șantierul din Olivos.
‎Erau tot la zece metri unul de celălalt
‎pe strada Perú, ‎care trecea pe lângă bancă.
‎Era clar ‎că exista un tunel de scurgere dedesubt.
‎Așa am dat de capătul scurgerii.
‎La zece străzi distanță de bancă.
‎Am înaintat vreo 100 de metri și am dat
‎de o conductă de canalizare de șase metri
‎care traversa măruntaiele orașului.
‎A fost incredibil!
‎Acolo a început o nouă etapă
‎numită „Proiectul Donatello”.
‎Donatello, nu după artistul renascentist, ‎ci după țestoasa ninja.
‎Ele făceau arte marțiale în sistemul ‎de canalizare și erau verzi ca iarba.
‎PROIECTUL DONATELLO
‎Dacă mergi 20 de minute ‎într-un tunel întunecat,
‎te oprești și te întrebi unde ești.
‎De unde să știm? Trebuia măsurat.
‎Unu, doi,
‎trei, patru…
‎unsprezece, doisprezece…
‎24, 25…
‎N-am știut niciodată
‎că urma să studiez cotangenta a ceva ‎până să mă hotărăsc că voi jefui o bancă.
‎Toate cunoștințele mele de până atunci
‎au început să-mi fie de folos.
‎Cotangenta mi-a dat ‎cele 69 de grade necesare,
‎dar și distanța față de ipotenuză, ‎15 metri.
‎ȚEAVĂ DE SCURGERE ‎69 DE GRADE
‎TUNEL ‎15 METRI
‎CAMERA DE SUS ‎SUBSOL
‎Eu și Fernando ne-am ocupat ‎de prima etapă.
‎Am început să ne ocupăm de prima cameră.
‎Pentru a face o gaură atât de mică,
‎cât capătul unei sticle de doi litri, ‎îți ia o oră.
‎Era imposibil!
‎Așa că am adus ‎un generator de 220 de volți
‎și am folosit ‎o bormașină electropneumatică.
‎CAMERA INFERIOARĂ ‎DOI METRI
‎ȚEAVĂ DE SCURGERE
‎Mai târziu, ne-am dat seama ‎că nu mai aveam bani
‎și timp pentru a o face,
‎așa că aveam nevoie de cineva ‎care să ne ajute financiar și fizic.
‎Iar al doilea participant a fost Doc.
‎Repet, nu vreau eroi.
‎DOCTORUL
‎Avusese o rudă implicată ‎într-un grup infracțional,
‎în marile bande din anii '90.
‎Oameni violenți și înarmați.
‎Brusc, eram mai înarmați ‎decât o secție de poliție.
‎Îl știam pe Doc și părea un om atent.
‎Era avocat.
‎Deci eram liniștit.
‎Le-am spus că mai aveam nevoie de oameni,
‎iar Doc mi l-a prezentat ‎pe Beto de la Torre.
‎Țineam legătura permanent cu Doctorul.
‎Așa că, la un moment dat, ‎ne-am întâlnit la o benzinărie
‎unde mi-a spus ‎că vrea să mă prezinte unui amic.
‎Mi l-a prezentat pe Facha, Fernando.
‎Un personaj…
‎șocant, puternic
‎și obișnuit să facă lucruri cu violență
‎și cu puterea prafului de pușcă.
‎Mi-a spus că nu are prea mulți bani.
‎Dar că are o dubă.
‎„Îl voi vinde ‎și vom cumpăra materialele necesare.”
‎Dar lucrurile nu avansau
‎pe măsura nerăbdării mele.
‎Lucram la asta non-stop, iar alții…
‎Doctorul avea procese.
‎Sebastián avea probleme cu femeile.
‎Beta avea gută. ‎Avea picioarele umflate și nu putea umbla.
‎Mai aveam nevoie de o persoană
‎care să aibă ‎la fel de mult timp liber ca mine.
‎Era ușor să dai jafuri în Argentina.
‎Ieșeam cu tot felul de oameni.
‎Am cunoscut gașca „Omul-păianjen”.
‎Urcam pe clădiri
‎și coboram în rapel până la etajul 18, 20,
‎ca să vedem ‎unde își țineau oamenii lucrurile.
‎Când m-au contactat,
‎am fost de acord să vin să tai seifuri
‎și să împărțim ‎jumătate de milion de dolari.
‎Veneam de pe Strada Libertad ‎foarte frumos îmbrăcat, cum îmi plăcea,
‎și m-a abordat cineva: ‎„Ce mai faci, Marito?”
‎„Salut, Doctore!”
‎Prima întrebare a fost dacă am bani.
‎I-am spus că am, ‎așa că m-a invitat să stăm de vorbă.
‎„Am o treabă foarte importantă.
‎E lovitura vieții mele.
‎- Ascultă, Marito… ‎- Oprește-te!
‎Dacă te bagi tu, mă bag și eu. ‎Nu-mi zice nimic.”
‎În acea zi eram eu, Sebastián, Beto,
‎iar Doctorul l-a adus pe Marito.
‎Am cunoscut un omuleț de 1,6 m,
‎cu pieptul scos la înaintare.
‎„Salut, amice!
‎Ce mai faci?”
‎A intrat în atelier ‎și a început să admire tablourile.
‎Îmi imaginasem atelierul
‎cu vopsele și șevalete…
‎Aia era o magherniță.
‎Și mi l-au prezentat pe tipul cu ideea,
‎un tip pe nume Araujo.
‎M-a dus în altă parte ‎și mi-a spus: „Aici cultiv eu.”
‎De după o perdea am văzut ‎multe lumini și multă marijuana.
‎Era un personaj histrionic,
‎un tip fermecător ‎ca un îmblânzitor de șerpi.
‎N-am simțit prea multe.
‎Beto m-a salutat foarte prietenos, ‎la fel și de la Torre.
‎Am simțit că m-au trecut fiorii
‎când l-am cunoscut pe Sebastián, ‎care am aflat apoi că e García Bolster.
‎Este… ceva ce te pune în gardă.
‎Într-o zi m-a sunat acest Araujo,
‎m-a întrebat dacă ne putem întâlni ‎și a zis să vin în haine comode.
‎„S-ar putea să ne murdărim.”
‎Mă întrebam unde ne ducem. ‎O să ajung la timp?
‎Dar curioșii…
‎mor repede.
‎Prima dată a fost cu adevărat terifiantă.
‎Imaginați-vă că vă plimbați ‎printre excremente, conserve,
‎bucăți de fier, conducte.
‎Unele conducte branșate ilegal.
‎Am făcut un kilometru ‎și am ajuns la prima cameră.
‎I-am spus să intre și să vadă unde e.
‎Tipul a început ‎să verifice plăcile de metal.
‎Am văzut un inel uriaș
‎cu circumferință imensă, ‎o conductă uriașă,
‎zece metri de plăci de metal.
‎M-a întrebat ce văd. ‎„Nimic, amice. Ce să văd? Vreau să plec.”
‎Am deschis o placă de metal. ‎Era o cameră.
‎I-am spus ‎că avem echipament de salvare ‎Baywatch.
‎„Cutii de salvare ‎Baywatch?”,‎ a întrebat. ‎„Unde sunt fetele?”
‎„Nu, avem echipament ‎în caz că începe să plouă.
‎Nivelul apei va crește,
‎și singurul mod în care ne putem salva
‎e echipamentul ‎Baywatch
‎și o rugăciune.”
‎„- Nu înțeleg.” ‎„- Nici eu.”
‎N-am pus prea multe întrebări, ‎pentru că simțeam că nu e pentru mine.
‎A pus șuruburile la loc
‎și ne-am continuat drumul.
‎Am ajuns la capătul tunelului.
‎Nu reușeam să mă curăț.
‎Am dat cu niște apă pe mine, ‎dar mai rău am făcut.
‎Hainele mele erau oribile.
‎Am urcat apoi în dubă.
‎Am mers pe o străduță interminabilă
‎și a zis: „Întoarce aici.
‎Ai văzut unde eram în tunel?”
‎„Da, am văzut.”
‎„Dacă săpăm un tunel, ‎vom ajunge direct la seifurile băncii.”
‎Asta mi-a plăcut.
‎Am primit mâna de ajutor ‎de care duceam lipsă,
‎deoarece tipul era disponibil non-stop.
‎Și am început să lucrăm cu Mario,
‎am urcat scări,
‎am forat foarte mult,
‎am băut mult ceai de mate.
‎Lăsam mașinile lângă intrarea în tunel.
‎Legam frânghii de ele și intram.
‎Câțiva dintre noi coboram,
‎iar restul păzeam intrarea.
‎Departamentul de criminalistică ‎era la 30 m distanță
‎și nu știam dacă ne văzuse cineva ‎de la fereastră.
‎Duceam lipsă de materiale.
‎Aveam nevoie de burghie, ‎de discuri, de lămpi, de cabluri.
‎Materiale pe care la foloseam.
‎A trebuit să reparăm generatorul,
‎să cumpărăm unelte.
‎- Cât costă? ‎- 500.
‎Cu baterii cu tot?
‎Apoi pantofi, căști de protecție ‎și veste de salvare pentru toată lumea.
‎Ziua îmi trăiam viața,
‎iar noaptea…
‎Sunt întrebat dacă am furat. ‎Nu, pentru mine a fost ca o slujbă.
‎Plecam noaptea și mă întorceam dimineața,
‎așa că Alicia, fosta mea soție, ‎credea că merg la petreceri.
‎Chiar lucram la tunel. ‎Uneori mai și ieșeam.
‎Timp de un an am tot intrat și am ieșit.
‎Încă nu aveam bani.
‎Încă nu ne umflaserăm în pene.
‎Eram doar noi. ‎Rezolvam singuri orice problemă.
‎Știam că la 15 m distanță se afla banca.
‎Eram aproape de beton…
‎și brusc…
‎Am dat de ceva diferit.
‎Avea o cu totul altă densitate.
‎Brusc, am lovit ceva solid ‎și a fost palpitant.
‎Să fie oare peretele băncii?
‎Calculasem oare corect? ‎Măsurasem oare corect cu bicicleta?
‎Și dacă era planșeul pivniței din vecini?
‎Dacă în Ziua Z, sparg planșeul
‎și-l găsesc pe vecin ușurându-se ‎în baia de la subsol?
‎Pentru o precizie mai bună, ‎am făcut un burghiu de doi metri.
‎Așadar, la capătul tunelului,
‎am forat și am dat de trotuar.
‎Am spus: „Da, e MacGyver al meu.”
‎Tipul mi-a rezolvat-o cu 50 de pesos ‎și cu oferta specială de joi.
‎Altfel, ar fi costat 100.
‎Cu o gaură normală, ‎aveam tot weekendul să deschidem seifuri.
‎În acest caz,
‎trebuia să deschidem seifurile ‎cât mai repede posibil.
‎Iar lui Fernando i-a venit ideea ‎unui dispozitiv folosit de metalurgiști.
‎Era un dispozitiv hidraulic. ‎Trebuia să văd ce pot proiecta.
‎Am căutat ‎o mini-unitate hidraulică standard
‎și, pe baza aceleia,
‎am proiectat un cilindru, ‎pistonul care-l face să lovească.
‎Așa am creat dispozitivul.
‎Partea din spate era telescopică, ‎ca să putem regla distanța.
‎Dispozitivul ne dădea multă siguranță.
‎În șapte secunde puteam deschide un seif ‎fără să ne audă cineva.
‎Așa s-a născut „tunul de asalt”.
‎Ne vedeam deja mergând prin tunel,
‎spre gura de canal, cu banii la noi.
‎Care era pasul următor?
‎Soluția evidentă ‎era să pornim spre malul râului.
‎La asta s-ar fi așteptat și poliția.
‎Când ar fi aflat despre evadarea noastră, ‎ne-ar fi așteptat la râu.
‎Prin urmare, era clar ‎că trebuia s-o luăm în direcția opusă.
‎Direcția opusă ne oferea un avantaj, ‎cu o sută de ieșiri.
‎După ce le-am cercetat, ‎am găsit cel mai bun loc,
‎la 14 străzi distanță, aproape de un colț ‎unde putea parca o mașină,
‎puteam face o gaură ‎și puteam ieși fără a fi văzuți.
‎Deplasarea prin tunel era dificilă,
‎fiindcă urma să transportăm ceva greu.
‎Ne-am gândit să creștem nivelul apei ‎pentru a putea naviga.
‎Așa că am făcut un baraj.
‎Am folosit fier, frânghie, lemn
‎și poliuretan expandat, ‎pentru a-l face impermeabil.
‎„VEDERE DIN FAȚĂ” ‎6 METRI
‎Am ieșit la suprafață ‎și s-a dezlănțuit o furtună mare.
‎La 10-15 zile după furtună,
‎am coborât să verificăm barajul, ‎dar dispăruse.
‎Furtuna îl luase cu totul.
‎Am spus că renunțăm ‎și că vom merge pe jos.
‎Încercau să mă convingă să îl refacem.
‎Dar nu mai voiam, ‎însă m-am răzgândit imediat.
‎„Când vor afla că am avut un baraj ‎și cizme de cauciuc,
‎va fi extraordinar .”
‎De la studierea
‎modului de a ajunge la un seif ‎sau de a săpa un tunel
‎trecuserăm
‎la studierea psihologiei Diviziei Halcón.
‎Ne doream un manual,
‎o biblie a protocolului ‎de luare de ostatici.
‎Ascultam frecvența radio a poliției.
‎Prin urmare, începeam să înțeleg
‎timpii, metodologia ‎și lucruri care urmau să se întâmple
‎de când cei din bancă ‎vor afla că sunt jefuiți.
‎Să-mi cunosc inamicul însemna
‎că războiul e aproape câștigat.
‎Avem nevoie de o dubă ‎căruia să-i putem face o ușă în podea.
‎Am plătit cinci sau șase mii de dolari ‎pe ea.
‎Iar Beto de la Torre a dus-o ‎la o casă pe care o are în Wilde.
‎Am modificat duba.
‎Am tăiat o parte din ea ca să putem ‎trece lucrurile prin podea.
‎Ne-am apucat de lucru, ‎dar soția lui era acolo.
‎Am întrebat ce caută acolo?
‎Ne uitam unul la altul. ‎Ce căuta femeia acolo?
‎„Nu, e în regulă.”
‎Asta era.
‎Atunci am cunoscut-o pe Alicia Di Tullio.
‎ALICIA DI TULLIO ‎SOȚIA
‎Nu-mi știa numele, ‎fiindcă nu mă prezentasem.
‎Dar eram acolo.
‎Avem nevoie de un șofer pentru dubă. ‎Zalloechevarría, Țăranul.
‎Un om al legii.
‎După aceea, l-am adăugat pe Puștiul.
‎„Vei fi acolo în Ziua Z.
‎Trebuie doar să ții o armă ‎și să faci ce-ți spunem noi.”
‎Da, imaginați-vă.
‎500 de zile am pregătit această lovitură.
‎Doar asta am făcut.
‎Știam din prima zi ‎cum voi lua banii de acolo.
‎Cu toate astea, ‎a doua zi mi-am revizuit planul.
‎La fel și a treia zi.
‎De câte ori ne-am revizuit planul?
‎Ideea mi-a venit în septembrie 2004.
‎Știți ce credeam?
‎Că vom reuși ‎să-l punem în aplicare în 2005.
‎Greșit!
‎N-am crezut că va fi atât de dificil ‎și că ne va lua mai mult de un an.
‎CROITORIA SCANZIANI
‎Pantaloni.
‎Eram atât de implicat, încât voiam ‎s-o facem chiar dacă ploua.
‎Pe atunci, singurul nostru risc
‎era ca, într-o situație de luare ‎de ostatici, unul dintre ei
‎să ne intuiască planul de scăpare,
‎să ne blocheze ieșirea ‎și să rămânem acolo.
‎N-am fost foarte concentrat înainte.
‎Dar eram hotărât.
‎Când totul avea să iasă la iveală,
‎urma să fim subiectul unui roman.
‎Avea să fie subiectul de discuție ‎al acelei veri.
‎Evenimentul urma să aibă loc ‎vineri, 13 ianuarie.
‎E cineva superstițios?
‎Prea bine.
‎13 IANUARIE 2006 ‎ZIUA Z
‎M-am trezit la șapte dimineața.
‎M-am îmbrăcat și mi-am pregătit pantofii, ‎cămașa și cravata.
‎Trebuie să-l iau pe Puști.
‎Și ne-am îndreptat spre locul cu pricina.
‎Îmi amintesc că era seară ‎și mă aflam la o masă mare,
‎aveam totul la dispoziție
‎și toate amprentele erau șterse.
‎Să revedem poziția fiecăruia.
‎În primă fază, la nouă dimineața,
‎Sebastián va intra în canalizare.
‎Am pornit pe drumul meu.
‎Am ajuns la baraj.
‎De la baraj am luat barca
‎și am verificat ‎dacă totul era în stare bună.
‎Am oprit la gaura care ducea la bancă
‎și am așteptat până la semnalul lor.
‎Doctorul…
‎și Beto,
‎veți intra amândoi.
‎Alicia a mers cu mine până acolo.
‎M-a lăsat la colțul băncii
‎și a plecat. ‎A lăsat mașina în locul discutat.
‎Mașina mea!
‎Țăranul pleacă
‎și se poziționează
‎la gura de vărsare ‎de la Sargentos 3 colț cu Libertad.
‎Am parcat.
‎Am mers pe jos cu Puștiul ‎o stradă sau două.
‎Am găsit Fordul Escort ‎care deja ne aștepta.
‎Am stat de vorbă acolo, ‎amândoi foarte bine îmbrăcați.
‎Aveam costumul meu clasic din trei piese.
‎Am trecut pe acolo, am văzut mașina ‎parcată și pe Marito cu celălalt coleg.
‎„Bună! Ce mai faci?”
‎Urma să ajung cu acea mașină.
‎S-o las cu valizele înăuntru ‎și cu niște cuie pentru anvelope,
‎pentru ca Divizia Halcón ‎s-o considere mașina de evadare.
‎În 13 ianuarie, am intrat, ‎ne-am asigurat că totul e în ordine.
‎Alarmele, camerele de securitate,
‎pe toate le-am predat apoi ‎poliției locale.
‎PAZNIC
‎În acea perioadă, care părea să treacă ‎destul de repede, am fost foarte obosit.
‎Mai mult decât atât, ‎cred că eram pe jumătate adormit.
‎Pe drum, mergând destul de încet, ‎mi-am pus niște picături,
‎adezivul acela lipicios
‎care ne ascundea amprentele.
‎Și am ajuns în parcarea băncii.
‎Am ieșit foarte calmi.
‎Când am ajuns în fața ușii,
‎polițistul de la intrare ne-a făcut semn ‎să ne oprim,
‎fiindcă la prânz angajații merg la masă, ‎iar ușa aceea rămâne închisă.
‎Am grăbit puțin pasul ‎împreună cu Puștiul.
‎Am urcat pe rampă.
‎Ne-am dus direct la ușa principală, ‎unde Doc și Beto tocmai intrau în bancă.
‎Am observat un tip care purta halat.
‎Am mărit imaginea ca să-l văd mai bine.
‎Și-a continuat drumul, ‎iar eu i-am văzut arma de la șold.
‎Am intrat și am scos arma.
‎Nu mișcați. Haide!
‎Erau oameni la coadă, așa că…
‎Nu mișcați!
‎…l-am imobilizat pe paznic.
‎Le-am zis că e un jaf ‎și le-am cerut să se întindă pe jos.
‎E un jaf. Toată lumea la pământ!
‎„Ochii în podea și nu veți avea probleme.
‎Totul va fi bine, ‎dar faceți ce spunem noi.”
‎ESTELA MARIS ‎CLIENTĂ
‎Am văzut un tip cu cămașă roz.
‎Avea deja o armă în mână.
‎Să mergem!
‎Așa că am apăsat butonul de alarmă.
‎De etajul doi se ocupă Marito și Puștiul.
‎Atenție!
‎Când lucrezi la bancă, ‎ești antrenat pentru astfel de situații.
‎Ni se predă și faptul ‎că modul lor de operare e foarte rapid,
‎că durează un minut și jumătate, ‎două sau trei. Sunt rapizi.
‎Mi-am amintit acest lucru, ‎așa că am început să număr.
‎ANGAJAT AL BĂNCII
‎Am văzut pe cineva intrând ‎și mergând la bancomat.
‎Avea pălărie și halat. ‎Am fugit la el, dar era Fernando.
‎Nu l-am recunoscut ‎fiindcă nu-l mai văzusem îmbrăcat așa.
‎Eu și Puștiul ‎am ajuns la etajul al doilea.
‎Am acționat la fel: ‎„Toată lumea la podea, e un jaf.”
‎Am reușit să sar peste ghișeu
‎și am aterizat în incinta casieriei.
‎„Banii. Dați-i drumul!”
‎Voi intra pe frecvența poliției.
‎Voi afla exact momentul sosirii poliției.
‎În acel moment, voi pune în aplicare ‎primul pas al planului nostru.
‎„Cucul.”
‎Voi lua un ostatic,
‎voi aștepta să ajungă prima patrulă
‎și mă voi preface ‎că vreau să fug cu el din bancă.
‎Voi aștepta să-mi spună să mă retrag ‎și mă voi întoarce înăuntru.
‎Acest lucru îi va împiedica să presupună
‎că vrem să scăpăm printr-un tunel, ‎tocmai pentru că voiam să fugim prin față.
‎După ce terminăm cu „Cucul”, ‎închidem ușa băncii
‎și trecem la al doilea pas.
‎Am auzit sirena mașinilor de poliție
‎și am început să-mi pun întrebări.
‎Nu apucaseră să fugă. Ce urma?
‎Știri de ultimă oră.
‎Jaf la o bancă din San Isidro.
‎Trecem apoi la pasul al treilea,
‎adică eliminarea paznicului de la subsol.
‎E tipul care comunică cu exteriorul.
‎Nu trebuie să vadă ‎sau să audă ceva din seif.
‎L-am luat pe manager ‎și ne-am dus la subsol.
‎A durat câteva secunde.
‎S-au întâmplat foarte multe lucruri ‎în câteva secunde.
‎Haide! Ieși! Vrem să intrăm.
‎Îi auzeam strigându-i paznicului să iasă.
‎M-a apucat și mi-a spus ‎să mă calmez și să mă predau.
‎N-am fost de acord.
‎Nu a vrut să deschisă ușa.
‎În cazul în care nu vrea să iasă…
‎vom acoperi ferestrele,
‎iar unul dintre noi ‎îl va înnebuni lovind în geamuri.
‎Ieși!
‎Cel în halat a devenit ușor iritat.
‎A apucat-o pe șefa de operațiuni de păr
‎și a lovit-o cu capul ‎de geamul buncărului.
‎I-am spus: „Ascultă, amice.
‎Abia am ieșit din Sierra Chica ‎și mă-ntorc, așa că nu complica lucrurile.
‎Îți dau cuvântul meu de hoț bătrân ‎că te eliberez imediat.”
‎A spus: „Am venit să-ți dau cuvântul meu ‎că nu te omor.”
‎Femeia îi spunea să nu iasă, ‎că îl vor ucide.
‎A fost urât de tot.
‎Și… nimic.
‎Lucram zilnic cu el. Era coleg cu mine.
‎Dacă îl împușcau?
‎Ieși de-acolo! Haide!
‎Șefa de operațiuni îmi cerea plângând,
‎având deja o cădere nervoasă,
‎să mă predau, ‎că încă nu-și cunoscuse nepoata.
‎Îi țineau ostatici pe prietenii ‎și colegii tăi. Amenințau că ne omoară.
‎Te simți furios și neajutorat.
‎Haide, deschide! Spune-i să iasă!
‎I-am spus persoanei în costum gri ‎că voi ieși.
‎Să stea calm și să nu atingă ostaticii. ‎Le-am cerut doar să nu se atingă de ei.
‎A deschis ușa.
‎A pus pe masă arma
‎și telefonul, mijlocul de comunicare.
‎Am ieșit și m-am predat cu mâinile sus.
‎Nu m-a percheziționat ca un începător, ‎ci ca unul care știa exact ce face.
‎L-am ținut de mâini, am coborât scările ‎și l-am dus la ușă.
‎I-am pus țeava de 9 mm în spate.
‎Am scos încărcătorul ‎și am pus un glonț invers
‎ca să mă asigur că nu se va descărca.
‎I-am spus să plece și i-am deschis ușa.
‎Și a plecat. I-am dat drumul. ‎L-am eliberat pe polițist.
‎Începeam să am îndoieli.
‎Cine sunt? Cu ce sunt înarmați?
‎Pe cine ai sunat?
‎Sergentului Serrano nu-i venea să creadă
‎că va scăpa dintr-un jaf în desfășurare.
‎Când m-am apropiat de polițist, ‎m-am uitat spre bancă.
‎La etajul al doilea ‎am văzut un bărbat în costum gri
‎ridicând un Nextel.
‎I-am spus lui Gustavo că e telefonul meu.
‎„- De unde știi? ‎- Are un logo.
‎L-a lipit una dintre fetele mele. ‎E al meu. Sună pe numărul meu.”
‎Inițial,
‎doi oameni urmau să se ocupe de negociere,
‎eu și Doc.
‎Apoi, din cauză că mă ambalam, ‎din cauza modului meu de exprimare…
‎din cauza faptului că am studiat actoria ‎și a felului în care mă comportam,
‎Doc a hotărât ‎ca Marito să fie negociatorul.
‎Și așa a fost.
‎Mustață falsă, o kippa, ‎ochelari și o glugă.
‎În rolul meu de negociator,
‎ziarele au început mă numească…
‎„Omul în costum gri.”
‎Alo?
‎Da, doamnă.
‎Nu, doamnă, nu sunt Walter Serrano.
‎L-am eliberat pe soțul dv., ‎stați liniștită.
‎Da, doamnă, sunt unul dintre hoți. ‎Relaxați-vă.
‎Calmați-vă, te rog.
‎Îi voi transmite să vă sune.
‎Calmați-vă, doamnă.
‎Eliberați linia, vă rog.
‎Imediat am lipit telefonul de geam,
‎ca să mă contacteze locotenentul.
‎I-am spus:
‎„M-a sunat soția lui Walter Serrano.
‎Spune-i, te rog, să o sune, ‎pentru că e foarte speriată.”
‎Înapoi la știrile noastre
‎despre jaful cu luare de ostatici ‎din San Isidro.
‎Bulevardul Libertador e blocat ‎dinspre trei străzi.
‎Întoarceți-vă.
‎Accesul e restricționat și pentru presă.
‎Ne aflăm la o stradă și jumătate distanță
‎de locul unde se întâmplă totul.
‎Următorul pas
‎e să închidem poarta parcării.
‎Dacă poliția intră în parcare, ‎nu avem nicio șansă.
‎De ce? Pentru că nu putem scoate ‎„tunul de asalt” din mașină.
‎După 12:30,
‎încep să primesc notificări ‎și să-mi spună: „Sparge!”
‎Am lovit și am simțit ‎că am mișcat ceva de cealaltă parte.
‎Lovisem spatele unui dulap.
‎Nu aveau cum să găsească ‎gaura făcută de mine.
‎Momentul în care vom ochii cu ciudatul ‎prin acea gaură e foarte important,
‎deoarece e calea noastră de scăpare.
‎Am ales să încep ‎cu cutiile de valori mai ușor de spart.
‎Cum adică mai ușor?
‎Cele cu distanța cea mai mică ‎între balamale și cutie.
‎Timpul era cât de cât calculat
‎pentru a putea deschide ‎400 de cutii în două ore.
‎Nu cunoaștem revendicările răpitorilor
‎pentru a elibera ostaticii ‎și pentru a se preda.
‎Sunt o mulțime de unități de patrulă ‎și mulți agenți de poliție,
‎dar nicio soluție la orizont.
‎Ne uitam la un monitor, un televizor ‎fără sonor, cum sunt în toate băncile.
‎Presa dezbătea deja subiectul.
‎În acel moment, m-am uitat pe fereastră
‎și l-am văzut pe tipul cu aparatul radio ‎arătând spre mine.
‎Dar atunci a întors capul în lateral.
‎Se uita la mine, se uita la radio ‎și se uita în lateral.
‎M-am întrebat ce se întâmplă.
‎Hoț bătrân fiind, am intrat în alertă.
‎Mi-a spus: „Vine persoana ‎care va negocia cu voi.
‎- Cine e? ‎- Tipul cu barbă.”
‎Sunt Miguel Ángel Sileo.
‎Am fost maior în Forțele Speciale Halcón ‎ale poliției din Buenos Aires.
‎Am fost negociator ‎și membru al echipei tactice.
‎MIGUEL SILEO ‎NEGOCIATORUL
‎Am parcat mașinile, ca de obicei.
‎Și ne-au informat despre ce se întâmpla.
‎Mi-au dat numărul de telefon ‎al dispozitivului din bancă.
‎M-am ascuns în spatele unei camionete
‎cu partenerul meu, care mă acoperea.
‎Și a sunat.
‎A început să-mi explice
‎că a fost un jaf care a mers prost ‎și că au rămas închiși acolo.
‎Că n-au vrut să rănească pe nimeni, ‎dar nici la închisoare nu vor.
‎Ascultă, amice.
‎Am făcut 15 ani în Sierra Chica.
‎Hai să scurtăm ‎și să simplificăm lucrurile.
‎Negociatorul, polițistul de primă clasă,
‎știe că sunt un hoț de primă clasă, ‎deoarece am fost la Sierra Chica.
‎Dincolo de vorbe, sunt foarte atent
‎la semnele lor non-verbale și la gesturi.
‎Bărbatul era așezat ‎și stătea cu picioarele încrucișate.
‎Deci postura lui nu se potrivea ‎cu ceea ce se întâmpla acolo.
‎În mod normal, într-o luare de ostatici, ‎e mult stres la mijloc și adrenalină.
‎Oamenii țipă și ne înjură.
‎Ascultă-mă puțin.
‎Ascultă-mă.
‎Tu ai grijă de celula ta de criză,
‎iar eu mă ocup de situația de aici. Bine?
‎I-am spus să elibereze un ostatic, ‎unul speriat.
‎Ține minte că am scăpat de dușmanul meu.
‎L-am eliberat ‎pe polițistul Walter Serrano.
‎E un gest de bunăvoință.
‎Nu-mi mai cere ostatici. Gata.
‎Închid telefonul ‎și ne uităm unii la alții.
‎Șeful îmi spune: „Câștigă-ne timp, Sileo.”
‎Asta îmi doream și eu. Timp.
‎Timp să deschidem cutiile de valori.
‎Nu mă opream să văd ce e în ele.
‎Dacă se putea deschide sau nu, ‎eram deja pe al doilea rând.
‎Eram meticulos. ‎Spărgeam toate încuietorile.
‎În timp ce spărgeam cutiile,
‎a apărut cineva de la bancă
‎și a țipat la mine.
‎„Ce faci aici?”
‎M-am uitat la el. Evident, aveam mască.
‎Iar Fernando i-a spus:
‎„Nu mai dai tu ordine aici, ci eu.”
‎Persoana a plecat, ‎dar eu m-am simțit prins.
‎Aveam mulți ostatici. ‎Am aflat mai târziu că erau 23.
‎Nu fiți idioți.
‎Unul dintre ei vorbea și se comporta ‎mai violent.
‎A venit altul și i-a spus: ‎„Stai calm. Vine procurorul.
‎Negociem și ne predăm. Stai calm.”
‎Era un bărbat foarte agitat, ‎era pe cale să explodeze.
‎Voia să facă pipi. Și se plângea.
‎„Nu pot să fac nimic? ‎Pentru că se uită la mine.”
‎„Fă pe scări, amice. Te rog.”
‎Situația asta a început ‎să-i agite pe ceilalți.
‎„Ce ai, nebunule?”
‎„Nu mă pot ușura. Am emoții.”
‎Nu, amice. Haide! Pleci.
‎Bine, haide.
‎Să mergem! Acum!
‎Am deschis ușa și l-am dat afară.
‎Au apărut trupele de elită,
‎au sărit pe el, l-au pocnit,
‎neștiind dacă e ostatic sau hoț.
‎Sunteți însărcinată, doamnă?
‎Bine, plecați. Veniți!
‎Vedem mișcare în zona băncii Río.
‎Au fost eliberați două persoane, ‎un bărbat și o femeie.
‎Vedem momentul în care femeia
‎a fost eliberată ‎de infractorii care au luat ostatici
‎angajați ai băncii Río, dar și clienți.
‎Am aflat că au loc negocieri intense ‎cu agenți ai poliției
‎care încearcă să-i convingă să se predea.
‎JAF BANCAR ‎DOI OSTATICI ELIBERAȚI
‎Aveam două stații.
‎Una pe frecvența poliției,
‎una pentru a comunica cu partenerii mei.
‎Și mai aveam una,
‎o stație foarte ieftină,
‎de genul celor ce se vând în pereche.
‎Acea stație avea mai multe canale.
‎Îmi amintesc că am început să caut
‎și să ascult discuțiile Diviziei Halcón.
‎L-am chemat pe Mario ‎și i-am zis: „Ascultă.”
‎Ascultam cum lunetiștii trimiteau ‎informații șefului operațiunii,
‎iar acesta le răspundea.
‎I-am auzit spunând: „Îl văd pe cel de sus. ‎Îl văd pe cel de dedesubt.”
‎Așadar, dacă șeful lua o decizie ‎și spunea „Acum”,
‎eu și de la Torre încasam câte un glonț.
‎De la Torre i-a văzut, ‎a venit, mi-a luat Nextelul
‎și i-a spus: ‎„Ia-i de acolo sau omor pe cineva.”
‎Nu-mi amintesc bine cuvintele, ‎fiindcă era o situație extremă și intensă.
‎Oamenii noștri au coborât ‎de pe acoperiș la cererea bărbatului.
‎Dar era vorba despre trei lunetiști.
‎Nu îi văzuse.
‎Stabiliserăm un anumit timp ‎pentru spargerea cutiilor valorice,
‎deschiderea acestora ‎și mutarea ostaticilor.
‎Reușiserăm să deschidem 143 de cutii.
‎Ceilalți aveau nevoie de timp ‎pentru a modifica echipamentul,
‎lucru care nu se afla în plan.
‎Așa că s-a luat hotărârea să plecăm.
‎După ce se scurg cele două ore,
‎ne pregătim ‎să coborâm prada cât mai repede.
‎Primesc un telefon de la Araujo.
‎Să-i dăm drumul! Etapa pizza!
‎Așa că mai dau un telefon.
‎Spune că se vor preda.
‎„Bine, ai dreptate, amice. ‎Nu ajungem nicăieri.”
‎Voiau…
‎să mănânce ceva ‎deoarece vor petrece mult timp
‎la secția de poliție ‎și nu vor putea mânca.
‎„Adu-mi niște pizza.
‎Adu-mi niște sucuri. ‎Vom mânca ceva și ne vom preda.”
‎Am clarificat că nu erau ‎fugazzetta.
‎Într-un raport, unul dintre ei a spus: ‎„Dacă îi cer lui Sileo cinci ‎fugazzetta,
‎își va da seama că suntem cinci
‎și vor intra rapid în bancă.” ‎Așa ar fi fost.
‎Din acel moment, ‎după ce i-am luat comanda,
‎comunicarea s-a întrerupt.
‎Ce voi face eu între timp?
‎Voi pune armele și le voi lăsa în seif.
‎Și voi ajunge la etapa „Decolorare”.
‎Sunt cinci litri de înălbitor ‎vărsați pentru a evita testarea ADN.
‎Acesta e părul.
‎Am rămas doar cu Araujo.
‎Coboară puțin și, cu o frânghie, ‎reușește să tragă dulapul.
‎García Bolster a încercat să pornească ‎barca, dar n-a reușit.
‎Vitette era foarte nervos
‎și a spus: „Lasă șocul, că îneci motorul.”
‎Aveam prada și un motor care nu pornea. ‎Am luat-o razna.
‎Vitette a încercat să pornească motorul,
‎dar n-a reușit, ‎așa că au început să vâslească.
‎Mergeam toți în barca din față, ‎cea cu motor.
‎Doar Araujo rămăsese ‎în gonflabila de rezervă.
‎Îmi amintesc că m-am aruncat ‎peste bani în barca din spate.
‎Stătea deasupra sacilor cu bani.
‎Am trecut pe lângă canalizarea băncii. ‎Am văzut umbre și am auzit zgomote.
‎Dintr-odată, motorul a pornit.
‎Ultimii 200 de metri i-am făcut ‎cu motorul pornit.
‎L-am avertizat pe celălalt partener, ‎Țăranul, care era sus,
‎că ajunseserăm, ‎așa că a ridicat capacul
‎cu o tijă, deoarece era greu.
‎Cred că am ajuns ultimul. ‎Cu toții erau în dubă.
‎Nu mai încăpea nimic.
‎Erau doar oameni și genți.
‎Vom încărca prada.
‎Și ‎voilà!
‎Am urcat cu toții într-o rulotă ‎ca să împărțim banii.
‎Mă așteptam ‎să baricadeze intrările și să reziste.
‎Nu mai auzeam zgomote.
‎Nu mai era nimeni.
‎Am început să ne uităm unul la altul.
‎Mă gândeam că își vor schimba hainele, ‎că se vor da drept ostatici
‎și îi vor aștepta sus pe polițiști.
‎Am ajuns într-un loc ‎unde s-a deschis o poartă
‎și am început să descărcăm sacii.
‎Mulți saci.
‎Nu vreau să mă joc cu imaginația voastră.
‎Mulți saci.
‎N-am vrut decât să deschid televizorul ‎ca să văd ce făceau.
‎Divizia Halcón nu intrase încă.
‎Noi aveam toți sacii la noi.
‎Brusc, aud: ‎„Poliția intră în acest moment…”
‎Am urmărit în direct
‎cum aveau să pună mâna pe noi.
‎„Poliția!”
‎S-a deschis ușa și am intrat.
‎Credeam că urmează să luptăm.
‎ELIBERARE DE OSTATICI
‎E 19:12 și vedem agitație.
‎Agenții de poliție ‎și Divizia Halcón intră.
‎Au spart fereastra ‎și în două secunde au împânzit sucursala.
‎Începi să te întrebi cine e cine.
‎Toți erau suspecți.
‎Ne-au percheziționat pe toți,
‎cu mâinile sus.
‎Când am ieșit, ‎mama era afară cu soțul ei.
‎I-au lăsat să ne vadă. Nimic altceva.
‎M-am întâlnit cu soțul și fiul.
‎A fost un moment emoționant.
‎Anabella, au fost arestați ‎cei patru infractori?
‎Ce s-a întâmplat? Ce ai aflat?
‎Da, au fost luați și cei patru infractori ‎care au dat această lovitură.
‎Totul s-a terminat de curând,
‎la ora 19:20.
‎Au început să-i împartă ‎în angajați și clienți ai băncii.
‎Șirul s-a tot scurtat ‎până când n-a mai rămas nimeni.
‎Țin minte că am pus toți banii deoparte.
‎100.000 de dolari erau într-un pachet.
‎Apoi încă un pachet de 100.000. ‎Și tot așa.
‎Camera începea să se umple.
‎La un moment dat, stăteam pe o grămadă
‎de pachete de 10.000 de dolari.
‎În San Isidro, ‎luarea de ostatici s-a încheiat.
‎Suntem în direct după șapte ore.
‎Toți ostaticii sunt liberi ‎și niciun infractor nu a fost arestat.
‎„Toți sunt aici. Grozav! ‎Ce bucurie! Hai să-i împărțim.”
‎Nu am folosit calculatorul.
‎Am făcut calculele ‎și îmi amintesc că au rămas 20 de dolari.
‎Din moment ce rămăseseră 20 de dolari, ‎iar noi eram cinci,
‎Vitette i-a rupt.
‎Oamenii căutau prin încăperi,
‎deoarece oamenii fuseseră eliberați ‎din bancă unul câte unul.
‎Unul dintre ei a spus: ‎„Dulapul ăsta nu e de aici.”
‎Au dat dulapul la o parte ‎și au găsit o gaură.
‎- Unde duce? ‎- La stânga.
‎Șeful a vrut să intre, ‎dar a dat de o capcană.
‎Au fost chemați pirotehniștii.
‎Cei patru infractori au scăpat
‎cu tot cu pradă ‎prin canalul de scurgere a băncii.
‎Anabella, ‎primim informații contradictorii.
‎Ne-au anunțat că i-au arestat ‎pe cei patru infractori,
‎iar acum ne spun că au fugit cu banii.
‎Dacă ni se spune că sunt oameni în copaci,
‎noi îi căutăm în copaci.
‎Dacă ni se spune că sunt în apă, ‎chemăm paza de coastă.
‎Era în jur de ora cinci
‎și se lumina de ziuă.
‎Acasă, situația era calmă, ‎la televizor nimeni nu știa nimic.
‎Întrebarea era: „Cât au luat?”
‎Nu! „Unde sunt hoții?”
‎Cu toții am vrut să plecăm. ‎Voiam să plec. Cu toții voiau să plece.
‎Fiecare și-a luat partea și a plecat.
‎Nu ne-am luat rămas-bun. ‎Nu ne-am promis că ne revedem. Nimic.
‎N-aveam de gând să ne revedem.
‎Ne-am luat rămas-bun pentru totdeauna.
‎Am luat duba și am plecat cu Puștiul.
‎Am ieșit pe Pan American ‎cu duba cu geamurile deschise
‎și cu muzica la maximum.
‎În spate erau patru saci.
‎Ai lui erau puțin mai mici decât ai mei. ‎Dar patru saci plini cu bani!
‎M-am dus cu mașina după sac, ‎l-am pus în portbagaj și am plecat acasă.
‎Sunt o persoană foarte calmă.
‎Nu…
‎Nu mi-am schimbat felul de a fi.
‎Nu, am stat acasă pe o grămadă de bani.
‎L-am lăsat pe Puști undeva ‎și ne-am luat rămas-bun.
‎De acolo m-am întors câteva străzi ‎și m-am dus în Santa Fe, la numărul 2590,
‎unde locuiam atunci, ‎la etajul 13, apartamentul 47.
‎M-am dus în dormitor, m-am dezbrăcat, ‎am ieșit la plimbare, m-am spălat.
‎Nu apucasem să mă usc ‎și am deschis sacii.
‎Tocmai avusesem contact cu toți acei bani, ‎îi avusesem în mână.
‎Aceia nu erau ai mei, erau ai tuturor.
‎Însă cei din casa mea erau ai mei.
‎Am sosit și cred că era ziua mea. ‎Toți așteptau.
‎Mai ales Alicia, cu ochii mari.
‎Sentimentul pe care-l aveam
‎era că toată lumea era cu ochii pe mine.
‎Și acum ce urma?
‎Două zile n-am putut dormi.
‎Am vorbit despre cum Araujo ‎își dorise un mic afiș.
‎I-am spus: „Dacă poliția vede afișul, ‎înseamnă că nu mai suntem acolo.
‎Dacă nu mai suntem, ‎sigur ne numărăm banii.
‎Dacă tot ne numărăm banii, ‎de ce să-i provocăm?
‎De ce să-i călcăm pe coadă?”
‎Au lăsat urmele unei false evadări, ‎ale unor capcane cu bombă
‎și un mesaj ironic ‎cu semnificație populară:
‎„În lumea celui bogat, fără arme ‎sau resentimente,
‎există doar bani, nu și iubire.”
‎„ÎN LUMEA CELUI BOGAT, ‎FĂRĂ ARME SAU RESENTIMENTE,
‎EXISTĂ DOAR BANII, NU ȘI IUBIRE”
‎Unele dintre caracteristicile principale ‎ale hoților, cele care-i pierd,
‎sunt egoul și vanitatea.
‎După un asemenea jaf, ‎credeți că nu se vor lăuda?
‎Data de 13, vinerea trecută, a fost ‎una neagră, cum spun superstițioșii.
‎Nu le-a luat mult să înceapă ‎să-i suspecteze pe polițiștii corupți
‎după un șir de acte violente ‎din cartierele mărginașe.
‎Oricât i-ar căuta, nu îi vor găsi.
‎Activitatea anchetatorilor se lovește ‎de un plan impecabil.
‎Jefuitorii Băncii Río ‎nu au lăsat nimic la voia întâmplării.
‎Probabil că sunt foarte isteți.
‎Dar și noi, la Ministerul Siguranței, ‎în sistemul de justiție și în poliție
‎avem anchetatori foarte inteligenți
‎și, indiferent cât ar dura, ‎acești indivizi vor fi arestați
‎și vor avea o poveste frumoasă ‎de spus colegilor de celulă.
‎Mi-am plănuit vacanța
‎în același loc unde am fost toată viața.
‎Știam că totul a ieșit perfect.
‎Pe mine nu mă văzuse nimeni.
‎Nu fusesem înregistrat de nicio cameră.
‎Eram foarte calm. ‎Chiar credeam că nu există niciun risc.
‎După 15 zile,
‎am făcut ceea ce mi-am dorit, ‎să ajung în San Juan.
‎Aveam echipament montan,
‎conserve cu ton,
‎cărți scrise de Osho ‎și un scaner radio de poliție.
‎În săptămânile de după jaf, ‎am venit în Uruguay.
‎Mi-am vizitat familia, ‎le-am făcut niște cadouri.
‎Eram liber, aveam bani. Era minunat.
‎AUR
‎Dragoste
‎Aveam un magazin de telefoane ‎care mergea foarte bine.
‎Alicia avea treaba ei. ‎Cele două magazine o duceau bine.
‎Am început să fac plimbări ‎ca să scap de dovezi.
‎Într-o zi, mă întorc și găsesc geanta ‎cu bani mutată. „Ce s-a întâmplat?”
‎Am văzut că lipsea destul de mulți.
‎„Ai luat tu ceva de aici?”
‎„Da, am luat cinci ‎sau șase punguțe cu mine.”
‎Cinci punguțe însemnau 300.000 de dolari.
‎Au trecut zilele. La un moment dat, am pus ‎și niște lire sterline într-un sertar.
‎În altă zi, am deschis sertarul ‎și dispăruseră.
‎„Tot eu i-am luat.”
‎I-am spus să nu mai atingă nimic ‎și a început o ceartă.
‎I-am spus să-i aducă înapoi, ‎dar nu a vrut.
‎Ne-am certat și am plecat de acasă. ‎Am luat ce mi-a mai rămas și am plecat.
‎L-am văzut.
‎Camerele dădeau spre bancă ‎și l-am văzut urcând scările.
‎I-am recunoscut hainele și pe el.
‎După 18 ani alături de cineva…
‎Nu-i vedeam fața, dar l-am recunoscut.
‎Alicia Di Tullio era un martor anonim
‎care și-a făcut apariția la procuratură,
‎susținând că știe ce s-a întâmplat.
‎GASTÓN GARBUS ‎PROCUROR
‎Mai exact, că soțul ei a participat la jaf
‎și știa unde se afla o parte din bani.
‎N-am avut nicio probă la dosar ‎care să susțină ce se întâmplase între ei.
‎Cred că avea legătură cu banii,
‎nu cu răzbunarea, ‎pentru că ar fi existat altă femeie.
‎S-a discutat despre ranchiună, ‎ceea ce e o minciună uriașă.
‎Dacă aș fi avut o amantă, ‎i-aș fi lăsat bani și aș fi plecat.
‎Nu plecam nicăieri fără soția ‎și fiul meu, dar asta e.
‎Ea a crezut altceva. ‎A prețuit mai mult banii decât familia.
‎Asta a fost tot. ‎E rezultatul tragic al poveștii mele.
‎Al poveștii tuturor.
‎Di Tullio îi descrie pe toți
‎și evită să dea nume.
‎M-am dus cu fiica mea ‎și cu nepoții mei la o casă de pe plajă.
‎Am luat două telefoane.
‎Unul din Uruguay și unul din Argentina.
‎Mi-a sunat telefonul din Argentina ‎și s-au declanșat alarmele.
‎„Alo?” Era Doctorul.
‎„Soția lui Beto ne trădează.
‎Vrea să-i dăm câte 300.000 de dolari,
‎altfel ne va da în gât.”
‎„Să se ducă dracului, eu nu-i dau nimic. ‎Nu-i dau nimic.
‎Să se descurce Beto. ‎Pe mine nu mă implicați.”
‎Dar am rămas cu neliniștea denunțării.
‎Bărbatul arestat a fost identificat ‎drept Alberto Torre,
‎care a fost închis 20 din cei 52 de ani ‎pentru jafuri armate și răpiri.
‎La Portela 56, ‎casa fiului unuia dintre deținuți,
‎a fost găsită o parte din pradă, ‎938.700 de dolari,
‎30.084 euro și 80.315 pesos.
‎Efectuăm șapte raiduri‎ ‎în capitală ‎și în zona de provincie.
‎Au fost confiscate puști și pistoale, ‎toate folosite în jaful băncii.
‎E un război al informațiilor ‎și îl vom câștiga.
‎Faptul că Di Tullio a oferit informații
‎care să conducă la unele razii ‎mai devreme decât la altele
‎nu înseamnă ‎că ancheta a început cu Di Tullio.
‎Primele dovezi au venit
‎de la un număr de telefon ‎dat de făptași unei instituții de presă.
‎Acel număr lăsase urme asupra unor aparate
‎care, la rândul lor, ‎avuseseră alte cipuri.
‎Am găsit un telefon ‎cu care se ținea legătura
‎cu familia lui Vitette Sellanes ‎din Uruguay,
‎cu magazinul lui de la Torre și un telefon ‎al lui Sebastián García Bolster.
‎Dacă Di Tullio n-ar fi vorbit,
‎ar fi făcut-o altul mai târziu.
‎Dar mă gândeam că va fi peste ani de zile, ‎nu după câteva luni.
‎După toate astea, ‎bărbatul arestat sâmbăta trecută
‎va fi anchetat de procurorul general ‎dr. Jorge Apolo.
‎Vorbim despre Alberto de la Torre, ‎de 52 de ani.
‎M-am întrebat ‎oare câte știa Di Tullio despre mine.
‎Îmi amintesc că o văzusem o dată, ‎când am mers să pregătim duba.
‎Eram destul de calm ‎din punctul ăsta de vedere.
‎Dar, după câteva săptămâni,
‎l-au arestat pe Sebastián în Villa Gesell.
‎E vorba despre Sebastián Bolster, ‎bărbatul acuzat
‎că ar fi colaborat cu infractorii
‎la săparea tunelului ‎folosit pentru comiterea jafului
‎de la filiala Băncii Río, în Acassuso.
‎Căutam deja punctul roșu de pe corpul meu,
‎deoarece îmi imaginam ‎că sunt în cătarea lor
‎și că urma să fiu săltat.
‎Așa că am așteptat. ‎Cu ajutorul avocaților mei,
‎am reușit să hotărăsc ce măsuri să iau.
‎Am hotărât mai întâi să slăbesc.
‎În ziua jafului aveam 110 kilograme.
‎Prin urmare,
‎știind că era posibil ‎să se ceară o identificare,
‎am început un regim alimentar strict ‎și mult antrenament.
‎Duba cu gaură a fost găsită ‎arsă în totalitate în Alejandro Korn,
‎la câteva străzi distanță de casa ‎unde a fost arestat grasul Julián,
‎bărbatul care a condus-o în ziua jafului.
‎După 30 de zile de arest, ‎Sebastián García Bolster
‎a petrecut noaptea acasă la tatăl său.
‎- Care e profesia ta? ‎- ‎Repar jet ski-uri.
‎Le testez pe apă. ‎E o nebunie ce se întâmplă.
‎În legătură cu presupusa lui fugă ‎la Villa Gesell,‎ ‎unde a fost arestat,
‎spune că a fost o ieșire cu familia.
‎Mi-am sunat avocații din Argentina
‎și le-am zis ‎că voi coopera cu autoritățile.
‎A urcat într-un avion. ‎Aerolíneas Argentinas, zborul 1213,
‎a pornit la 08:00 din Montevidéo.
‎Dar primirea a avut loc pe Aeroparque.
‎Eram în Uruguay când au jefuit banca!
‎Eram în Montevideo când au jefuit banca!
‎- De ce te-ai predat, Mario? ‎- De ce, Mario?
‎- E celebrul bărbat în costum gri? ‎- Da.
‎E bărbatul în costum gri,
‎șeful bandei ‎și creierul acestei operațiuni criminale
‎care a avut loc la banca din Acassuso.
‎Am primit dosarul după câteva zile.
‎Erau opt volume. ‎Fiecare volum avea 200 de pagini.
‎1.600 de pagini.
‎Și, credeți-mă,
‎n-am citit ceva cu atâta pasiune
‎cum am citit acel dosar.
‎Voiam să știu ce se întâmplase
‎după ce întreg planul funcționase perfect.
‎Ce a mers greșit?
‎Aflu apoi că aveau ‎un mandat de arestare pe numele meu.
‎Din ascunzătoarea mea văd o mașină verde.
‎Și văd doi oameni venind spre mine.
‎Au îndreptat o pușcă spre mine ‎și au spus: „Jandarmeria Națională.”
‎„Ce căutați aici?” mă întreabă. ‎„M-am retras să meditez”, zic.
‎În adâncul sufletului, ‎știam că e o cauză pierdută. De ce?
‎Aveam la mine opt volume ‎ale cazierului meu.
‎„Putem verifica cortul?”
‎„Vă rog.”
‎Înainte să verifice, le spun: „Nu pierdeți ‎timpul. Sunt Fernando Araujo.”
‎Araujo, erai singur când te-a găsit ‎Jandarmeria Națională?
‎Făceam artă.
‎- Ce? Făceai artă? ‎- Artă.
‎Ce fel de artă?
‎Spune-ne.
‎Uite-l. Așa.
‎Fără să facă vreo declarație, ‎Araujo a urcat în duba
‎bine păzită a Jandarmeriei Naționale,
‎care îl va transfera ‎la secția 21 din Jáchal,
‎unde cu siguranță va fi interogat ‎de judecătorul Carlos Mateo.
‎Brusc, îmi fac apariția ‎la Biroul de Investigații din San Isidro.
‎Dar eram calm.
‎Picioarele lipite.
‎Eram incredibil de liniștit. ‎Nu mă întreba de ce,
‎însă ceea ce a urmat mi-a dat, ‎într-un fel, un echilibru natural.
‎Păianjenul.
‎Mi-a picat cel mai rău procuror.
‎Sus!
‎Dar și un judecător foarte bun.
‎Mi-a zis: „Fernando, te voi lăsa să pleci.
‎Nu-ți pun brățară electronică.
‎Vei fi în arest la domiciliu, ‎dar poți merge zilnic
‎să predai arte marțiale la sală.”
‎E vorba de omoplat. ‎Evident, partea aceasta e…
‎dar el scapă și știe ce urmează să-i fac.
‎Douăzeci de zile mai târziu, ‎eram acasă, liber.
‎Și am rămas liber…
‎timp de patru ani.
‎Patru ani mai târziu, toți cei implicați
‎vor fi prezentați judecătorului
‎pentru ceea ce a fost numit ‎„jaful secolului”.
‎2010, proces.
‎Beto, Zallo, eu, Seba.
‎Marito a avut parte de alt proces, ‎care a fost scurtat.
‎Cei patru sunt acuzați ‎de furt calificat și armat.
‎Gravitatea faptelor ‎nu poate fi confirmată,
‎deoarece armele confiscate ‎în diferitele razii
‎nu sunt cele folosite în jaf,
‎sunt arme de jucărie.
‎Cred că trebuie să fii naiv ‎ca să crezi că un asemenea jaf
‎poate fi făcut cu arme de jucărie,
‎pentru a fi apoi considerat ‎un jaf de agresiune scăzută.
‎Armele cu care a fost atacată banca ‎erau replici.
‎Totul a fost proiectat
‎ca nimeni să nu-și dea seama ‎că erau arme de jucărie.
‎Legal, în cazul armelor adevărate,
‎sentința e mai mare ‎decât în cazul celor de jucărie.
‎De vreme ce acest lucru fusese clarificat,
‎ne-am străduit și am insistat
‎în ce categorie legală ‎se încadra cazul nostru.
‎Armele au fost adevărate.
‎Pot garanta asta.
‎Nimeni nu intră într-o bancă,
‎știind că există paznici înarmați ‎și alarme…
‎Persoana cu halat avea un Browning 2000.
‎Cred că…
‎nu poate să recunoască
‎că l-au păcălit cu o armă de plastic.
‎Asta este…
‎L-au umilit și nu i-a plăcut.
‎San Isidro, 21 mai 2010.
‎Această instanță, ‎conștientă de verdictul precedent,
‎îi condamnă în unanimitate ‎pe Rubén Alberto de la Torre
‎la 15 ani de închisoare,
‎pe José Julián Zalloechevarría, ‎la zece ani de închisoare,
‎pe Sebastián García Bolster, ‎la nouă ani de închisoare,
‎pe Fernando Araujo, ‎la 14 ani de închisoare.
‎Au fost condamnați în primă instanță ‎pentru jaf armat cu arme letale.
‎În cele din urmă, justiția a stabilit
‎și i-a condamnat la o infracțiune ‎comisă cu arme de recuzită,
‎ceea ce înseamnă ‎că nu se putea trage cu ele.
‎Singurul avantaj ‎pe care l-a avut Vitette Sellanes
‎a fost că a ratat procesul ‎cu partenerii săi.
‎Am făcut o înțelegere ‎pentru un proces prescurtat.
‎Condamnările inițiale i-au fost cumulate ‎și s-a ales cu o singură sentință,
‎fiind judecat pentru toate infracțiunile ‎din acea perioadă.
‎M-au condamnat la 14 ani,
‎dar, în cele din urmă, ‎am stat un an și jumătate la închisoare.
‎În total, am stat 25 de luni la închisoare ‎sau la secția de poliție,
‎iar apoi, doi ani în arest la domiciliu.
‎Mi-au dat 20 de ani, ‎sentință cerută de procuror.
‎Instanța mi-a dat 15, iar la apel ‎am obținut 12 ani și jumătate.
‎Am ispășit opt și jumătate.
‎Am mai primit trei ani ‎din cauza unei probleme birocratice
‎sau a unei răzbunări.
‎Eu nu prea folosesc un limbaj urât.
‎Dar mă doare în cur!
‎Viața mea s-a schimbat drastic.
‎Mai mult, după prima mea eliberare,
‎am intrat în depresie ‎pentru că am trecut de la fi Sebastián,
‎mecanicul de motociclete,
‎la Sebastián, jefuitorul de bănci.
‎Dintr-o persoană normală
‎devenisem un răufăcător, ‎un erou, cine mai știe.
‎Lumea mă oprea pe stradă și mă felicita, ‎dar nu am recunoscut niciodată.
‎„Nu știu despre ce vorbești.”
‎Acum pot să spun
‎că nicio sumă de bani ‎nu compensează timpul pierdut.
‎Într-un an pot să fac multe lucruri, ‎dar la închisoare nu fac nimic.
‎Așadar, când te gândești ‎la cât tip ai pierdut
‎stresându-te și căutând răzbunare,
‎îți dai seama că anii se adună ‎și că viața ta se duce.
‎Nu cred că merită.
‎Bună dimineața, Beto! Scuze de deranj.
‎Cunoști un avocat?
‎Da. Sunt aici, în studio.
‎Jaful a fost o aventură. A fost un vis.
‎A fost ca și cum am fi câștigat ‎titlul mondial și cam atât.
‎Omul în costum gri a fost un succes.
‎Am început să vorbesc despre inele ‎cu diamante, despre lanțuri de aur.
‎Nu fumez, dar aveam trabucuri cubaneze.
‎Câte un mesaj provocator pe Twitter…
‎15.000 de urmăritori pe Twitter, ‎20.000, iar acum 25.000.
‎Două conturi de Facebook.
‎Personajul e arogant, rebel, provocator.
‎Iar personajul a crescut.
‎Să vedem. Dă-mi un prosop, te rog. ‎Să facem lucrurile cum trebuie.
‎Voi spuneți personajul.
‎Personajul își scoate lanțurile, ‎aurul, diamantele.
‎Îmi scot crucea tatălui meu,
‎un simbol pe care îl prețuiesc mult.
‎Personajul are un șervețel demachiant.
‎Bun. Asta e.
‎Marito poartă blugi pentru că se distrug
‎lucrând cu acid nitric la bijuteria sa. ‎Poartă blugi uzați. Ce să-i faci?
‎Îmi ard mâinile, îmi tai degetele.
‎Mă murdăresc șlefuind, dar sunt fericit.
‎Sunt oameni care admiră această situație
‎și consideră că e ceva extraordinar.
‎Dar să se știe ‎că nu e o acțiune caritabilă.
‎E un jaf.
‎Nu e o acțiune caritabilă,
‎dar toți cei implicați au de câștigat.
‎Procurorii au fost promovați. ‎Polițiștii au devenit comisari.
‎Jurații au fost premiați.
‎Victimele au primit mai mult decât aveau.
‎Toți au avut de câștigat din asta.
‎Credeați că acesta e studioul meu?
‎Suntem magicieni, iar uneori, doar uneori,
‎dispărem pur și simplu.
‎Nu mă întrebi unde sunt banii, nu?
‎Doar nu ești atât de copilăros.
‎E greu de spus ‎cât s-a furat de la Banca Río.
‎Câți bani am luat?
‎Uneori mă gândesc la asta ‎și jur că nu-mi amintesc.
‎Știați că iarba cauzează ‎probleme cu memoria?
‎Nu-mi amintesc.
‎Câți bani ai luat de la Banca Río în 2006?
‎Îți voi răspunde imediat.
‎Înțeleg fascinația oamenilor. Unde sunt?
‎Da, într-un cont din Insulele Cayman.
‎Notați. Contul numărul 24…
‎Nu, e incredibil!
‎Cred că oamenii…
‎Ce se întâmplă în subconștientul lor? ‎Știți de ce vor să afle cât?
‎Pentru că ar vrea să facă la fel.
‎Dar vor să vadă dacă merită.
‎„Pentru ce sumă aș merge la închisoare?”
‎Dar unde sunt?
‎E grozav!
‎E minunat.
‎ÎN MEMORIA BUNICII MELE…
‎Subtitrarea: Linda Pricăjan