Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
EN DOKUMENTÄR FRÅN NETFLIX
Moral är beteenden som samhället bedömer.
Etik är beteenden som ens samvete bedömer.
Varje person drar en linje beroende på var och när de föddes:
"Härifrån till hit är bra, därifrån till dit är dåligt."
Det kan bli helt galet om man börjar närma sig den linjen.
Var det därför du beslöt dig för att råna en bank?
Varför gjorde du det?
Varför rånade jag en bank?
Det är en fråga som jag ställt mig själv många gånger.
Det rimligaste svaret är nog dödens betydelse.
Nån gång i mänsklighetens historia insåg man att livet var ändligt.
Vi passerar bara förbi, och vi lämnar inte nåt efter oss.
Därför tror jag att dödens betydelse existerar i två skepnader:
Som barn eller som konst.
Det går bortom döden. En bok man skriver, en målning.
En pyramid, en konstnärligt utförd stöld.
Ur den aspekten är dödens betydelse att få en att inse att livet är ändligt.
Det är ytterligare ett skäl som ledde mig fram till det här.
Här är nyheterna.
Fyra tungt beväpnade brottslingar tog sig in i banken med avsikt att råna den.
Spänningen är på topp i San Isidro. Vi har en gisslansituation.
Falcon Group ingrep, och området är omringat. Vi sänder direkt.
Visste inte den berömda Falcon Group att bankfacken låg under jord?
Låt mig fortsätta prata.
Alla i gisslan har släppts och inga brottslingar har gripits.
De tömde 143 bankfack.
Nittiofem miljoner dollar.
De kanske är smarta, men oavsett hur länge det dröjer
lär de få en bra historia att berätta för cellkamraterna i fängelset.
Det är det mest spektakulära rånet i argentinsk brottshistoria.
Vissa kallade det för "århundradets rån".
En polis som tog sig in sa: "Det var som om de gått upp i rök."
INTERVJU MED ARAUJO, 11.
-Okej, Fer. -Igen? Säg vad du vill att jag ska säga.
FERNANDO ARAUJO KONSTNÄREN
Året var 2003. Jag var den lyckligaste mannen på jorden.
Hade man kollat alla hade jag varit den lyckligaste.
Jag hade hittat mitt kall.
Helt plötsligt ville jag skapa konst.
För att göra det behövde jag bara en 50 kvadratmeter stor ateljé.
En plats där jag skulle kunna uppleva känslor mer intensivt.
Jag höll på med bildkonst då.
Jag höll på med kampsport och cannabiskonst…
Jag skrev på en bok om fördelarna med att odla cannabis inomhus.
Jag var ledig ett helt år. Det året var fullt av experimenterande och galenskap.
Ibland visste jag inte riktigt om det var dag eller natt.
Jag målade, och jag skrev på min bok om inomhusodling.
Kontrollera det.
Jag hade hittat mitt kall och jag älskade det.
En sak kom som en överraskning.
Efter att ha odlat de här växterna inomhus
kom jag fram till en viktig insikt.
Och…
…jag bestämde mig för att råna en bank.
Jag visste inte hur än.
En sak var dock säker. Det måste göras konstnärligt.
Tanken på det började få fäste inom mig. Till slut struntade jag i mina målningar.
Från den tidpunkten tänkte jag bara på hur man rånar en bank, dygnet runt.
Jag heter Luis Mario Vitette Sellanes.
Jag är från Uruguay. Jag är 65 år.
Jag fick en bra uppfostran och jag hade det bra ekonomiskt sett när jag växte upp.
-Jag ser mig själv som en inbrottstjuv. -Vad innebär det?
En inbrottstjuv kan lite om juveler, lite om lås och lite om konst.
Lite om allt.
Det första brottet som jag begick var inte ett rån.
Trots det sattes jag i fängelse.
Och har man suttit i fängelse är man inte samma person när man kommer ut.
Man lär sig begå alla slags brott. Man blir en brottsling.
Rufi! Rufián!
Charlotte!
En dag gjorde jag en kort resa och tänkte: "Jag återvänder inte."
Jag reste till Argentina.
Vad gör en flykting i ett främmande land?
Han kontaktar brottslingar.
LUIS MARIO VITTETTE SKÅDESPELAREN
Det kanske är så att alla nån gång funderar på att råna en bank.
Man kollar ju på filmer, men den där idén började få fäste.
Jag var tvungen att prata med nån om den.
Det blev med min terapeut.
Det första jag sa till Jorge var: "Jag tänker råna en bank."
"Varför en bank?"
Annars hade det blivit ett kasino.
Man går på kasino… Jag har inget emot kapitalism.
Jag tycker det är ett bra system som fungerar.
Jag ville bara ha en del av intäkterna.
Jag tänkte inte starta en bank. Jag tänkte råna den, som Brecht sa.
Terapeuten trodde att allt jag hade sagt
var vanföreställningar orsakade av cannabis.
Han sa: "Okej, det låter bra. Vi säger väl så."
Jag började med att hitta en bank.
Jag bor i Acassuso. Det är platsen där jag föddes och växte upp.
Det låg en bank på Libertador och Perú, och jag tänkte: "Den här banken blir det."
Acassuso Río-banken.
Jag heter Rubén de la Torre. Jag kallas för Beto.
Jag föddes i stadsdelen Constitución. Jag gick i katolsk skola.
Jag slutade när jag var 12. Jag var altarpojke.
Jag hjälpte till vid mässan, men när jag väl gick därifrån
stack jag och mina vänner ut och ställde till med ofog, för de var precis som jag.
Allt började som ett litet äventyr.
Sen blev det till en vana. Vi fortsatte tills det kom till en bilstöld.
Då åkte jag fast och hamnade på Devoto. Jag satt med de värsta brottslingarna.
De hade stulit vapen. De utförde attacker och räder precis som kommandosoldater.
Jag hängde på dem.
Stöld och brott blev till en last.
Det blev som att fylla ett tomrum, men det var nåt som jag hade saknat.
BETO DE LA TORRE GANGSTERN
En bank kan rånas antingen när den är öppen eller när den är stängd.
JUSTITIEDEPARTEMENTET FBI
BANKRÅN
Är den öppen innebär det att man går in med vapen…
Händerna bakom huvudet. Håll dem kvar där.
…och försöker komma in i valvet.
-Nu! -Det är omöjligt.
De anställda och säkerhetsvakten har en knapp.
Allt går automatiskt och tar bara några minuter.
Man omringas, och man kommer inte ens åt pengarna.
Att använda vapen var inte min stil. Jag ville göra nåt konstnärligt.
Nåt konstnärligt utan våld.
Jag valde det andra alternativet: En stängd bank.
Om banken är stängd behövs ett hål. Jag fastnade för den idén.
Det här är inget som man ber sina vänner om hjälp med.
"Har du lust med det här?" Det går inte. Man måste hitta rätt folk.
Mitt motto är: "Intelligens övertrumfar krut."
Sebastián García Bolster.
Jag heter Sebastián García Bolster.
Och jag vet inte varför, men jag kallas för "ingenjören".
SEBASTIÁN GARCÍA BOLSTER INGENJÖREN
Jag har bott hela mitt liv i Martínez, i en typisk medelklassfamilj.
Jag kunde titta på en apparat och lista ut hur jag skulle få bättre prestanda,
eller mer energi, eller mer kraft.
Jag pluggade och gick ut gymnasiet som elingenjör.
Jag började som ingenjör. Sen la jag av. Jag öppnade en motorcykelverkstad.
Sen förändrade jag verksamheten tills det var en verkstad
som enbart reparerade vattenskotrar.
Fernando och jag gick på San Isidro Tech School. Han var ett år äldre än jag.
Vi blev kompisar. Vi åkte på semester tillsammans.
Fernando ville ha med mig på stöten. Jag stjäl inte. Det har jag aldrig gjort.
Men att råna en bank var okej.
Lämna tillbaka våra besparingar! Jag har jobbat hela mitt liv.
Min familj har alltid fått lida på grund av bankerna.
Stöld är dåligt, men att stjäla från en bank som skadat folk så mycket är okej.
Han berättar om planen, och jag sa inte: "Nej, du är…"
Jag sa: "Oavsett vilken teknisk eller mekanisk grej du behöver
så tillverkar jag den." Jag tar inga risker, det är mitt villkor.
Det måste vara perfekt, annars ställer jag inte upp.
Jag tänkte hyra ett hus fyra kvarter bort från banken.
Jag tänkte gräva en tunnel och ta mig in i bankens källare.
Det var där som valvet låg.
Men det var inte enkelt. Tänk om tunneln rasade ihop över mig?
För att…
I ärlighetens namn har jag bara grävt gropar för att plantera marijuana.
Sen kom jag också på att när man väl är inne finns där rörelsesensorer.
Jag spenderade månader på att försöka utröna hur de fungerade.
Jag designade dräkter som man kunde smyga förbi med.
De fungerade. Det var så "herr larv" kom till.
Att ta sig förbi rörelsesensorerna var inte så viktigt.
Själva valvet var det viktiga.
Jag var säker på att jag skulle kunna hitta en lösning på allt,
men det var ganska komplicerat, och jag fick ett litet sammanbrott.
Jag kom fram till att det var omöjligt. Det gick inte att genomföra.
Jag var helt överväldigad.
Jag hade lagt ner mycket tid, kunskap och pengar på att köpa in utrustning.
Och ändå fick jag det inte att fungera.
Jag hittade ingen lösning.
Sen fick jag hoppet åter. En ny idé föddes.
Klockan tre på morgonen började jag leta efter ett internetcafé för att gå online.
Jag ville se om nån hade kommit på den här idén tidigare.
Den var mycket mer vågad.
En mycket ambitiös föreställning.
Och idén i sig var väldigt enkel…
Båda metoderna används: En stängd bank och en öppen bank.
Man går in och simulerar ett vanligt rån. Man går till kassorna.
Man väntar på att omringas av polisen.
Tunneln används sen för att ge sig av, inte för att komma in.
Ingen hade nånsin gjort nåt liknande.
Och när man gör nåt banbrytande är chansen att lyckas stor.
Folk är ju inte beredda på nåt nytt.
Jag blev glad tidigare när jag insåg att konst och 50 kvadratmeter funkade för mig.
Detta blev en del av den installationen.
Fernando kom och sa: "Jag vet hur vi kan lösa det."
Med varje problem som dök upp fick vi utvärdera olika möjligheter.
Det gjorde vi dels från hans synvinkel, dels från min, som om det vore en film,
eller som en idé om nåt som skulle byggas i framtiden.
Vi gör så här, och sen så här.
Det jag gjorde sen var…
Vad består marken i norra delen av Acassuso av?
Där började jag min undersökning.
Jag mindes att några arbetare byggde en dräneringstunnel i Olivos.
Jag sa: "Hej. Hur står det till? Jag studerar arkitektur.
Jag har en fråga. Finns det inte en risk att det rasar samman?"
Han sa: "Nej, ju djupare man gräver, desto mindre är risken för det."
Okej.
När jag åkte såg jag några runda lock som låg kvar på gatan efter arbetet.
Plötsligt fick jag för mig att åka till Calle Perú.
Jag såg ett lock i samma storlek.
Jag såg ett till. Jag kunde inte tro det.
Det var samma slags lock som jag hade sett på byggplatsen i Olivos.
De dök upp var tionde meter.
De fanns längs hela Calle Perú, som ju går förbi banken.
Det betydde att det fanns en dräneringstunnel där under.
Sen hittade jag slutet på tunneln. Tio kvarter från banken.
Jag går in ungefär 100 meter och hittar en rund dräneringstunnel.
Tunneln var sex meter i omkrets. Den löpte under hela staden.
Det var en otrolig syn.
Där började nästa etapp…
Den hette "Donatello-projektet".
Donatello, inte efter renässanskonstnären, utan efter en Ninja Turtle.
De bodde i avloppsrör och höll på med kampsport. De var gröna som marijuana.
DONATELLOPROJEKTET
Om man går i 20 minuter i en mörk tunnel
och plötsligt vill veta var man är, hur vet man det? Man måste mäta.
Ett, två,
tre, fyra…
Elva, tolv…
Tjugofyra, tjugofem…
Aldrig hade jag väl trott att jag skulle studera cotangens.
Jag blev tvungen när jag ville råna en bank.
Det var som om allt jag nånsin hade studerat var helt rörigt,
men helt plötsligt föll allt på plats.
Det behövdes en cotangens på 69 grader. Det stämde.
Avståndet från hypotenusan på 15 meter stämde också.
DRÄNERINGSRÖR 69 GRADER
TUNNEL, 15 METER
ÖVRE KAMERA KÄLLAREN
Fernando och jag klarade av hela första etappen själva.
Vi började jobba på den första kammaren. Vi hade pinnar och lampor.
Att göra ett hål som var stort som botten på en tvålitersflaska tog en timme.
Det var omöjligt. Jag fick ta med en 220-voltsgenerator
och använda en elektropneumatisk borr.
NEDRE KAMERA 2 METER
DRÄNERINGSRÖR
Sen insåg vi att pengarna var slut och att tiden inte räckte till.
Vi behövde nån som hjälpte oss både ekonomiskt och manuellt.
Deltagare nummer två är doktorn.
Inga hjältedåd, tack.
DOKTORN
Han hade en släkting med brottsligt förflutet
från de stora gängen på 90-talet.
Våldsamma människor som gick in med vapen.
Plötsligt hade vi mer eldkraft än närmaste polisstation.
Jag kände doktorn, och han verkade vara en förnuftig person.
Han var advokat, så jag oroade mig inte.
Vi behövde mer folk. Jag sökte en person till.
Då presenterade doktorn mig för Beto de la Torre.
Jag höll alltid kontakt med doktorn.
Vid ett tillfälle sågs vi på en bensinmack.
Då sa han: "Jag ska presentera dig för en vän."
Sen presenterade han mig för Facha, Fernando.
Han var en person som var chockerande och stark.
Han var van vid att bruka våld. Han var som en krutdurk.
"Jag har inte pengar så det räcker." Då sa han: "Nej, men jag har en lastbil.
Jag säljer den och sen köper vi allt vi behöver."
Jag var fortfarande ängslig, för saker och ting gick inte så fort som jag ville.
Jag jobbade med det dygnet runt, och de andra…
Doktorn hade sina rättegångar. Sebastián hade kvinnoproblem.
Beto hade gikt. Hans ben var svullna och han kunde inte gå.
Jag behövde ytterligare en person som var tillgänglig när jag hade tid.
Att stjäla i Argentina var enkelt.
Jag umgicks med alla sorters människor.
Jag hamnade hos ett "Spindelmannen-gäng".
Vi klättrade upp, och sen hissade vi ner oss själva. Vi var uppe på våning 18-20.
Vi letade efter ställena där folk hade gömt sina grejor.
När de kontaktade mig kom vi överens om att jag skulle öppna några kassaskåp.
Där skulle vi få dela på en halv miljon dollar.
Jag kom gåendes från Calle Libertad. Välklädd, eftersom jag tyckte om det,
och då sa nån: "Hej, Marito. Hur mår du?"
"Hej, doktorn."
Hans första fråga är: "Har du några pengar?"
"Ja, så klart", sa jag. "Vi måste prata", sa han.
"Jag har ett viktigt jobb på gång. Det är mitt livs jobb.
Låt mig berätta, Marito." Jag sa: "Stopp. Är du med är jag med. Berätta inget."
Jag minns den dagen. Sebastián och Beto var där.
Doktorn hade med sig Marito.
Jag fick träffa en väldigt kort person. Han var väl 160 cm lång.
Han bröstade sig, som alla kortvuxna gör. "Tjena, kompis. Hur är läget?"
Han går upp till ateljén och börjar titta på målningarna.
Jag hade föreställt mig ateljén med stativ och färg…
Den var ett skithål.
De presenterade mig för killen med idén. Det var nån som hette Araujo.
Han tog mig åt sidan och sa: "Kolla, jag odlar gräs här."
Han lyfte upp en gardin och där fanns lampor och massor av marijuanaplantor.
Han var väldigt dramatisk av sig. Han kändes lite grann som en ormtjusare.
Det kändes inte konstigt.
Betos välkomnande var hjärtligt. Sen fick jag ju säga de la Torre.
Killen som hette Sebastián gav mig lite gåshud.
Han hette visst García Bolster.
Jag visste inte vad jag skulle tro. Nåt inom en säger: "Se upp."
En vacker dag ringer den där Araujo.
Han säger: "Kan du komma hit? Ta med oömma kläder. Vi kanske blir smutsiga."
Jag sa: "Herregud, vart ska vi? Hinner jag fram i tid?"
Men jag var ändå nyfiken.
Nyfiken i en strut.
Första gången vi kom dit var skrämmande.
Tänk dig att gå omkring där. Fullt med avföring, burkar, järnbitar och rör.
Det fanns en massa olagliga rörkopplingar från olika byggnader.
Sen kom vi fram till den första platsen som var färdigställd.
Det var den första kammaren. Då sa jag: "Låt se om du kan hitta den."
Då börjar killen kolla metallplattorna.
Jag såg en enorm ring.
Omkretsen var enorm, röret var enormt. Tio meter fullt av metallplattor.
"Vad ser du?" "Inget. Vad finns att se? Jag vill gå."
Jag öppnade en plåt. Där fanns en kammare.
"Kolla. Här finns Baywatch-räddningsbojar."
"Baywatch-räddningsbojar?" sa han. "Var är tjejerna?"
"Nej, räddningsbojarna är till för om det plötsligt börjar regna.
Vattennivån kommer att stiga.
Det enda vi kan göra för att rädda livet är att surfa ut på en räddningsboj.
Be till vem du vill och hoppas på att du kommer levande ut."
-"Jag fattar inte." -"Inte jag heller."
Jag ville inte veta för mycket. Jag förstod att det inte var min grej.
Han skruvade tillbaka skruvarna. Vi återvände samma väg som vi kom.
Sen når vi tunnelns slut. Jag fick inte bort allt skräp som fastnat.
Jag sköljde mig med vatten från röret, och då blev det värre.
Mina kläder var förstörda.
Vi satte oss i bilen.
Vi kör längs en ändlös avsats tills den tar slut.
Då sa han: "Vänd här.
Såg du att vi var precis här under?"
"Ja, det såg jag."
"Om vi konstruerar en passande tunnel kommer vi att nå bankvalvet."
Nu gillade jag det.
Hjälpredan jag behövde dök upp.
Den här killen var tillgänglig dygnet runt.
Sen påbörjade vi flera månaders jobb med Mario.
Vi klättrade upp och ner på stegar. Vi utförde elektropneumatisk borrning,
och vi drack mycket mate.
Vi parkerade bilarna vid rörets öppning. Vi band fast rep i dem och gick in.
Några klättrade ner, och de andra stod vakt.
Rättsmedicinska polisen stod 30 meter bort.
Vi visste inte om nån hade sett oss från ett fönster och var på väg ner.
Vi fick ett bakslag vad gällde utrustningen.
Vi behövde olika borrar, slipskivor, lampor och kablar.
All den utrustningen behövdes.
Vi var tvungna att laga generatorn och köpa verktyg.
-Hur mycket? -500.
Med batterier?
Sen behövdes skor, hjälmar och flytvästar åt alla.
Jag hade ju mitt liv, och på nätterna, tja…
Folk undrade: "Stal du?" Nej, jag behandlade det som ett jobb.
Eftersom jag åkte iväg på kvällen och kom hem på morgonen
trodde min exfru Alicia att Mario tog med mig på fester.
Vi grävde faktiskt en tunnel. Ibland gick vi ut också.
Vi höll på i nästan ett år med att gå in och ut. Lite längre, faktiskt.
Vi hade fortfarande inga pengar, men vi blev inte egoistiska för det.
Såna var vi. Uppstod ett problem skulle vi lösa det mellan oss.
Om 15 meter skulle vi vara framme vid banken, det visste jag.
Vi höll oss nära betongen och helt plötsligt…
Jag träffade nåt annat. Jag stötte på en annan densitet.
Plötsligt träffade jag nåt hårt, och det var spännande.
Men var det bankens vägg?
Hade jag gjort beräkningarna rätt? Hade jag mätt rätt med cykeln?
Tänk om det här var grannens källarvägg?
Tänk om jag öppnar hålet när det är dags
och där sitter grannen och skiter på sin toalett i källaren?
För att få bättre precision tillverkade jag en två meter lång borr.
Där tunneln slutade borrade vi och då kom vi ut på trottoaren.
Jag sa: "Ja, han är min MacGyver."
Hans lösning kostade 50 pesos på en rea. Annars skulle det ha kostat 100.
Vanligtvis har man helgen på sig att öppna bankfacken.
Här var vi tvungna att öppna dem så fort som möjligt.
Då sa Fernando: "Ska vi använda en anordning som plåtarbetare använder?"
Jag sa: "Den är hydraulisk. Låt oss se vad vi kan designa."
Vi letade efter en helt vanlig minihydraulisk enhet.
Baserat på dess kapacitet
konstruerade jag cylindern, kolven som levererade slaget.
Och så konstruerade vi den.
Baksidan var teleskopisk, så att man kunde reglera avståndet.
Med den anordningen var vi verkligen på den säkra sidan.
Det skulle ta sju sekunder att öppna ett bankfack.
Så föddes "kraftkanonen".
Vi kunde alla visualisera hur vi gick ner i tunneln till dräneringsröret med bytet.
Vad gör vi sen?
Grundidén var att ta sig till floden.
Det skulle även polisen tro.
Så fort de får veta om vår flykt beger de sig till floden.
Därför tyckte jag att vi borde gå åt andra hållet.
Det fanns fördelar med det, för det fanns 100 ställen att ta sig ut på.
Vi kollade runt, och då hittade vi den bästa platsen.
Det var 14 kvarter från banken, nära ett hörn där man kunde parkera bilen.
Där kunde vi göra hål i botten och gå upp utan att lämna tunneln eller bli sedda.
Att gå inne i tunneln var jobbigt.
Allt vi bar på var väldigt tungt.
Därför tänkte vi höja vattennivån så att vi skulle kunna segla.
Därför byggde vi en fördämning. Det behövdes en massa järn, rep och trä,
och även expanderbar polyuretan för att göra den vattentät.
"FRAMIFRÅN" 6 METER
Vi tog oss upp till ytan, och just då drog en stor storm in.
En 10-15 dagar efter stormen tittade vi till fördämningen. Då var den borta.
Stormen hade tagit den med sig.
Då sa jag: "Stopp. Det räcker. Vi får gå. Det här blir till fördel för oss."
Jag hade fått nog. Sen ändrade jag mig igen: "Vi bygger fördämningen.
När de inser att vi hade en fördämning och gummistövlar blir det hemskt för dem."
Tanken på att lära sig
hur man tar sig in i ett valv eller gräver en tunnel hade nu förändrats:
Jag hade istället börjat studera Falcon Groups psykologi.
Jag ville hitta deras manual, deras "bibel" vad gällde gisslansituationer.
Jag lyssnade på polisradion.
Därigenom började jag förstå tidsintervall, metodik,
och vad som skulle hända när de på banken sa: "De rånar oss."
Jag anser att om man känner sin fiende är kriget nästan vunnet.
Vi behövde en viss sorts transportbil för att kunna göra hål i golvet.
Vi betalade nog en fem-sextusen dollar. Beto körde den till sitt hus i Wilde.
Där modifierade vi transportbilen.
Vi skar bort delar av den så att vi kunde langa grejor genom golvet.
Vi började jobba, men hans fru var där. Då sa jag: "Vad gör hon här?"
Vi tittade på varandra. Varför var hon här?
"Nej, det är lugnt."
Så var det med det. Så träffade jag Alicia Di Tullio.
ALICIA DI TULLIO FRUN
Hon visste inte ens vad jag hette. Jag presenterade mig aldrig.
Men jag var där.
Vi behövde en förare till skåpbilen. "Landsmannen", Zalloechevarría.
Lagens företrädare. Sen tog vi med grabben.
"Var där på D-dagen. Du ska bara peka med en pistol och göra som vi säger."
Visst, säkert.
Jag tänkte på det här jobbet i 500 dagar.
Jag gjorde inget annat.
Redan den första dagen visste jag hur man skulle få ut pengarna,
men jag reviderade planen den andra dagen. Och även den tredje dagen.
Hur många gånger reviderade vi planen?
Jag kom på planen i september 2004.
Vet ni vad jag trodde? Att vi skulle kunna utföra den i början av 2005.
Fel.
Jag trodde aldrig att det skulle vara så svårt och att det skulle ta mer än ett år.
SCANZIANI SKRÄDDERI
Byxor.
Jag ville gå in även om det hade regnat eller regnade.
Risken var att det skulle finnas nån klok person där vid en gisslansituation,
nån som kom på att vi kunde fly genom kloakerna.
Då skulle vår utväg blockeras. Då skulle vi vara fast.
Jag var inte speciellt fokuserad då.
Men jag kände mig beslutsam.
När alla problemen var lösta kändes det
som om vi höll på att skriva en roman.
Det var allt vi fokuserade på den sommaren.
Allt går av stapeln fredagen den 13 januari.
Är nån vidskeplig?
Nåväl.
DEN 13 JANUARI, 2006 D-DAGEN
Jag gick upp klockan sju på morgonen.
Jag klädde mig noggrant. Jag gjorde skor, skjorta och slips i ordning.
Jag hämtade grabben.
Sen körde vi mot D-dagsområdet.
Jag minns att jag satt vid ett stort bord kvällen innan.
Alla grejorna som jag behövde ha med mig låg där.
Alla fingeravtryck var borttagna.
Låt oss se över positionerna. Detta händer först:
Klockan 09:00 går Sebastián ner i dräneringsröret.
Jag började gå och kom fram till fördämningen.
Väl där startade jag motorn.
Jag kontrollerade att allt var i gott skick.
Jag tog mig upp i hålet som ledde till banken.
Där skulle jag vänta på min signal.
Doktorn…
…och Beto, ni går in.
Alicia körde mig dit.
Hon släppte av mig vid banken och lämnade bilen där vi hade bestämt.
Min bil.
Nu ger sig landsmannen av och ställer sig på post.
Han står i avloppstunneln vid 3 Sargentos och Libertad.
Jag parkerade.
Jag och grabben tog en promenad några kvarter.
Vi hittade bilen som stod och väntade på oss, en Ford Escort.
Vi stod och småpratade. Vi var välklädda. Jag bar min klassiska tredelade kostym.
Vi kom förbi och såg bilen med Marito och den andra kollegan.
"Hej. Hur är läget?"
Jag anlände i det här fordonet.
Jag parkerade det och lämnade några fotanglar i baksätet.
När Falcon Group väl dyker upp förstår de att det här är flyktbilen.
Den 13 januari går vi in på banken. Jag kollar så att allt är okej.
Larmen, övervakningskamerorna.
Jag ger polisen där en present.
WALTER SERRANO VAKTEN
Tiden verkade gå väldigt fort, men jag var väldigt trött då.
Jag tror nästan att jag satt och halvsov.
På vägen dit la jag lugnt och fint på några droppar.
Det är ett klister som vi använder
för att dölja våra fingeravtryck.
Vi körde ner i bankgaraget.
Vi steg lugnt ur bilen.
När vi kom fram till ingången sa polisen där till oss
att de anställda går på lunch vid 12:00. Då hålls dörren stängd.
Då satte grabben och jag fart. Vi tog oss uppför rampen.
Vi gick fram till huvuddörren
samtidigt som doktorn och Beto gick in på banken.
En av dem hade på sig nån sorts jacka.
Jag zoomade in med kameran. Bilden var från kameran vid ingången.
När den här personen börjar gå ser man vapnet vid hans midja.
Jag gick in och visade vapnet.
Rör er inte. Kom nu.
Folk stod i kö, så jag…
Stå still.
…tog hand om säkerhetsvakten.
Jag sa till alla: "Det här är ett rån. Ner på golvet."
Ner på golvet. Det här är ett rån. Ner på golvet, allihop.
"Titta ner i golvet så blir det inga problem.
Allt ordnar sig om ni gör som vi säger."
ESTELLA MARIS KUNDEN
Jag såg nån i en laxrosa skjorta. Han hade redan ett vapen i handen.
Kom igen.
Jag satte på larmet som varnar om att banken blir rånad.
Första våningen. Marito och grabben tar hand om den.
Se upp!
När man börjar jobba på banken utbildas man för såna här situationer.
Tillvägagångssättet är att allt ska gå fort. En och en halv till tre minuter.
De är snabba. Det minns jag. Jag låg på golvet och började räkna.
LEANDRO BANKTJÄNSTEMANNEN
Nån kommer in och går mot bankomaten.
Han bar hatt och overall. Jag tog honom. Det var Fernando.
Jag kände inte igen honom. Jag hade aldrig sett honom klädd så.
Grabben och jag kom upp på första våningen.
Vi gjorde allt på samma sätt. "Ner på golvet. Det här är ett rån."
Jag tog två steg och hoppade över glaset.
Jag landade där kassören satt.
"Pengarna! Kom igen!"
Jag hämtade polisradion.
Jag ville höra exakt när polisen anlände.
Då genomförs etapp ett i planen: "Ko-ko".
Jag tar en ur gisslan och väntar på den första polisbilen.
Jag låtsas att jag vill fly från banken med honom.
Jag väntar tills de säger åt mig att ge upp. Då går jag tillbaka in igen.
Detta gör att de inte kommer att inse att vi ska fly genom en tunnel.
Vi vill ju fly genom dörren…
När "Ko-ko" är genomförd låser vi dörren till banken. Då går vi till etapp två.
Då hörde jag en polissiren.
Då uppkommer en massa frågor.
Det här var inte ett snabbt in-och-ut-rån. Hur ska det här sluta?
Det sista ögonblicket.
De rånar en bank i San Isidro.
Sen går vi vidare till etapp tre. Då elimineras vakten i källaren.
Han håller kontakt med världen utanför.
Han kan inte se eller höra nåt inifrån valvet.
Vi tog med oss bankdirektören och gick till bunkern.
Det tog bara nån sekund.
Det låter som om mycket hände, men det tog bara nån sekund.
Kom igen. Ut med dig, vi ska sticka nu.
Där uppe hör vi hur de säger åt polisen att komma ut.
Han tar tag i mig och säger: "Håll dig lugn. Snuten, ge upp."
Jag sa: "Det gör jag inte."
Han ville absolut inte öppna dörren.
Om han inte ville komma ut
tänkte vi måla över fönstren och slå på dem tills han blir galen.
Kom ut. Okej, kom igen.
Killen i overallen blev lite irriterad.
Han tog tag i bankdirektörens hår
och tryckte upp henne mot bunkerdörrens fönster.
Jag sa: "Hör på, kompis. Jag har just släppts ut från Sierra Chica.
Jag vill inte dit igen, så bråka inte.
Som gammal tjuv lovar jag att jag släpper dig omedelbart."
Han sa: "Jag lovar att jag inte ska döda dig."
Kvinnan sa åt honom att inte gå ut, för de tänkte döda honom.
Det var förfärligt.
Och sen…inget.
Han var där varje dag. En kille som man jobbade med.
Tänk om de skjuter honom?
Kom ut därifrån! Kom igen!
Chefen står och gråter. Hon har fått ett nervöst sammanbrott.
Hon ber mig ge upp. Hon säger att hon saknar sitt barnbarn.
De bråkar med dina vänner och kollegor.
De hotar att döda en av oss. De tänker döda ännu fler.
Man känner sig arg och hjälplös.
Kom igen. Ut därifrån. Säg åt honom att komma ut.
Jag säger till killen i grå kostym: "Jag kommer ut.
Håll er lugna. Rör inte gisslan. Jag ber er bara att ni inte rör gisslan."
Han öppnade dörren.
Han la ifrån sig vapnet, och även mobilen, hans enda kommunikationsmöjlighet.
Jag gav upp. Han visiterade mig. Han var ingen nybörjare.
Han visste precis vad han gjorde.
Jag höll fast hans händer. Vi gick nerför trappan, mot dörren.
Jag tog hans egen pistol och satte den i ryggen på honom.
Jag tog ut magasinet och vände på en kula.
Det gjorde jag för att förhindra skottlossning.
"Stick." "Vad?" "Stick." Vi öppnade dörren åt honom.
Han gick sin väg. Vi släppte polisen.
Jag började få mina tvivel. Vilka är de? Vad för sorts vapen har gänget?
Vem ringde du?
Kriminalinspektör Serrano kunde inte tro
att han bara skulle få promenera iväg från ett rån.
Jag gick mot polischefen och vände mig mot banken.
Jag såg upp mot första våningen. Jag såg en grå kostym.
Han höll upp en Nextel-mobil.
Jag sa till Gustavo att mobilen var min.
Han sa: "Hur vet du det?" "Min dotter limmade på loggan.
Ring upp den, den är min."
Från början skulle två personer ansvara för förhandlingarna, doktorn och jag.
Jag spelade dock alltid över och var väldigt pratsam av mig.
Jag hade även pluggat teatervetenskap, och jag visste hur man skulle ta dem.
På grund av det sa doktorn: "Nej, Marito måste vara den som förhandlar."
Och så blev det.
En lösmustasch, en kippa, glasögon och en huva.
I rollen som förhandlare
började tidningarna kalla mig
"mannen i den grå kostymen".
Hallå?
Ja, frun.
Nej, jag är inte Walter Serrano.
Jag har redan släppt din man fri. Ta det lugnt.
Ja, jag är en av tjuvarna. Ta det lugnt.
Lugna ner dig, är du snäll. Jag ber dem ringa dig.
Lugna ner dig. Låt den här linjen vara öppen.
Jag tryckte direkt upp mobilen mot rutan.
Jag ville få befälhavaren därute att kontakta mig.
Jag sa: "Walter Serranos fru ringde mig.
Säg åt honom att ringa henne för hon är helt desperat."
Vi återvänder till vår direktsändning om bankrånet med gisslan i San Isidro.
Avenida Libertador är avstängd i tre kvarter.
Bort härifrån. Gå undan.
Pressnärvaron har begränsats ännu mer.
Vi har placerats nästan ett och ett halvt kvarter bort från händelsernas mitt.
Nästa etapp var att stänga infarten till parkeringen.
Om polisen tar sig in i parkeringsgaraget kommer vi inte att lyckas.
Varför inte? Vi får inte ut "kraftkanonen" ur bilen.
Efter 12:30…
Då hör de av sig. De säger "bryt igenom".
Jag sätter igång och det känns som om de börjar flytta på saker på andra sidan.
Det var för att jag träffade baksidan på en möbel.
Sen kunde de inte hitta hålet som jag gjort.
Det var ett stort ögonblick när man såg hans ansikte genom hålet.
Det var ju vår flyktväg.
Jag gjorde mig redo att ta hand om de enklaste bankfacken.
Vad innebär det? Det är de med minst avstånd mellan gångjärn och fack.
Vi hade räknat ut att vi borde hinna öppna 400 bankfack på två timmar.
Vi vet inte vad kidnapparnas krav är
för att släppa gisslan och kapitulera.
Det finns massvis av polisbilar och poliser på plats,
men ingen lösning på problemet är i sikte.
Vi kollade på en tv utan ljud. Såna fanns ju på alla banker.
Media hade redan full koll på allt.
Jag tittade ut och såg att killen med radioantennen pekade mot mig.
Men han tittade åt sidan, så här.
Han tittade på mig, sen på radion, och sen åt sidan.
Jag sa: "Vad är det som pågår?" Som gammal tjuv anade jag oråd direkt.
Han sa: "Här kommer killen som ska förhandla med dig."
"Vem då?" "Killen i skägg", sa han.
Miguel Ángel Sileo.
Jag var major i Falcon-specialstyrkan hos Buenos Aires-polisen.
Jag var förhandlare och medlem i det taktiska teamet.
MIGUEL SILEO FÖRHANDLAREN
Vi parkerade våra bilar som vanligt.
De informerade oss om läget.
De gav mig telefonnumret till mobilen inne på banken.
Jag ställde mig bakom ett lastbilsliknande fordon med min partner,
som också skulle skydda mig. Sen försökte jag kommunicera.
Han började förklara allt.
Det skulle vara ett snabbt rån, men det gick åt skogen. De var fast.
De vill inte skada nån, men de vill slippa fängelse.
"Hör på, kompis. "Jag har just suttit av 15 år i Sierra Chica.
Vi kan väl klara av det här snabbt och enkelt."
Förhandlaren är ju en förstklassig polis.
Han vet att jag är en förstklassig tjuv eftersom jag suttit på Sierra Chica.
Utöver vad som sades höll jag koll på allt annat.
Det gör alla förhandlare. Det gäller icke-verbala signaler och gester.
Den här personen satt ner och hade benen korsade.
Hans hållning stämde inte överens med vad som pågick just då.
När gisslan tas är det normalt sett mycket stressigt. Folk skriker och svär åt oss.
Hör på. Lyssna på mig. Ta hand om kriskommittén
så att jag kan ta hand om situationen här inne. Okej?
Jag sa: "Okej, släpp nån som är nervös, ett offer."
Jag släppte ju min naturliga fiende. Polisen Walter Serrano fick gå.
Det visar på god vilja. Be inte om fler ur gisslan. Slutpratat.
Jag avslutade samtalet. Vi såg på varann. Min chef sa: "Köp oss lite tid, Sileo."
Jag ville också köpa mig tid. Det var dags att öppna bankfack.
Jag stannade inte för att kolla vad som låg i dem.
Om det gick att öppna hade jag redan börjat på nästa rad.
Jag var noggrann och knäckte alla låsen.
Medan jag öppnade bankfacken
dök nån från banken upp och skrek på mig.
"Vad gör du här?"
Jag tittar på personen så här. Jag hade så klart en mask på.
Då sa Fernando: "Du ger inte order längre. Det är jag som ger order nu. "
Personen gick sin väg, men jag tänkte: "Oj, där fick de mig."
Vi hade många i gisslan. Senare fick vi veta att de var 23 stycken.
Var inte dumma nu.
En av dem var lite mer våldsam i sitt agerande och hur han behandlade en.
En annan sa: "Lugn. Distriktsåklagaren är på väg.
Vi förhandlar och ska ge upp. Håll er lugna."
En av dem var nervös, som om han skulle explodera.
Han behövde kissa. Han bara gnällde.
"Hördu? Jag kan inte kissa." "Varför inte?" "För att de tittar på mig."
Var snäll och kissa i trappan.
Situationen började göra folk nervösa.
"Vad är det, din galning?" "Jag kan inte kissa. Jag är nervös."
Skärp dig, kompis. Du får gå. Okej, kom hit. Nu går vi.
Vi öppnade barrikaden och kastade bokstavligen ut honom.
Elitkåren dök genast upp.
De tog honom och gav honom stryk. De visste inte om han var gisslan eller tjuv.
Är du gravid, frun? Okej, du får gå. Kom hit.
Det händer saker i området runt Río-banken.
Två personer har släppts. En man och en kvinna.
Här ser vi ögonblicket när kvinnan släpps
av brottslingarna som har tagit gisslan.
Gisslan består av bankanställda och kunder.
Det pågår tydligen intensiva förhandlingar med polisen.
Polisen försöker få dem att ge upp.
BANKRÅNET: DE SLÄPPER TVÅ UR GISSLAN
Jag hade två kommunikationsradioapparater. En för poliskanalen,
och den andra kommunicerade jag med mina partners på.
Jag hade ytterligare en. Det var en väldigt billig kommunikationsradio.
Man köper dem i par.
Den hade kanaler som jag började avlyssna.
Jag började lyssna på Falcon Group.
Jag minns att jag tog tag i Mario och sa: "Lyssna på det här."
Jag lyssnade på krypskyttarna som skickade information till sin chef.
Jag lyssnade på chefen som svarade krypskyttarna.
Jag hörde dem säga: "Jag har korn på killen där uppe."
"Jag har han där nere."
Det innebär att om chefen säger "nu",
då får de la Torre och jag en kula var i pannan.
Och de la Torre såg dem. Han tog mobilen ifrån mig.
Han sa: "Få bort dem, annars dödar jag nån i sändning."
Jag minns inte exakt vad han sa. Situationen var ju extrem och intensiv.
De evakuerade taket på mannens begäran.
Men det fanns tre Falcon-krypskyttar. Dem såg han aldrig.
Vi hade avsatt en viss tid för jobbet på banken.
Vi skulle öppna bankfacken och flytta på gisslan.
Inom den tidsramen hade vi öppnat 143 bankfack.
För resten av facken skulle vi ha behövt modifiera vår utrustning,
och det hade vi inte tid med.
Vi bestämde oss för att ge oss av.
När två timmar hade gått
gjorde vi oss redo att hissa ner bytet så fort som möjligt.
Jag fick ett samtal från Araujo.
Nu kör vi. Pizzadags.
Jag ringde ett samtal till.
Han säger att de ska ge upp.
"Du har rätt. Vi kommer ingenstans med det här."
De ville ha nåt att äta. De skulle ju få tillbringa flera dagar
på polisstationen utan mat.
Hämta hit några pizzor. Ta hit lite läsk. Vi äter lite och sen ger vi upp.
Det beställdes inga fugazettas.
Nån av dem sa visst i en rapport: "Ber jag Sileo om fem fugazettas
inser han att vi är fem. Då kommer han in om fem minuter." Så hade det blivit.
Från mottagandet av begäran och fram till utbytet försvann all kommunikation.
Vad gjorde jag under tiden?
Jag la undan alla vapen och lämnade valvet.
Nu har jag nått "Blondera håret".
Vi hällde ut fem liter blekmedel för att DNA-spåren skulle förstöras. Här är håret.
Jag och Araujo är de sista som ger sig av.
Han klämmer fast sin fot och drar möbeln i position med ett rep.
García Bolster försökte få igång… Han fick inte igång båtmotorn.
Vitette var väldigt nervös.
Han sa: "Använd inte startspray. Då får du inte igång motorn."
Bytet och en motor som inte startar gör att jag blir helt galen.
Vitette försökte starta motorn och fick inte igång den, så de började ro.
Alla satt i den första båten med motorn, förutom Araujo.
Han skulle ta den uppblåsbara flotten.
Jag minns att jag hoppade ner på flotten ovanpå alla pengarna.
Ovanpå en massa säckar med pengar, så här.
Vi åkte förbi ett avlopp nära banken. Vi såg skuggor och hörde ljud.
Helt plötsligt gick motorn igång.
Vi tog oss förbi de sista 14 kvarteren med motorn igång.
Vi signalerade till landsmannen som väntade där uppe.
Vi sa att vi redan var framme. Han lyfte av locket ovanför oss
med en stång, för det var tungt.
Jag kom nog sist upp. Alla satt redan i skåpbilen.
Det fanns inte plats för nåt mer, bara människor och säckar.
Vi lastade in bytet.
Och voilà.
Alla körde i kolonn till platsen där vi skulle dela upp bytet.
Jag trodde att de skulle spärra utgångarna och göra motstånd.
Vi hörde inga ljud längre. Ingen fanns där.
Vi tittade på varandra.
Jag trodde de skulle låtsas vara gisslan och byta kläder.
De väntar nog på polisen där uppe.
Vi kom fram och en grind öppnades. Vi började lasta av säckarna.
Och ännu fler säckar…
Jag vill inte förstöra er fantasi. Det fanns ännu fler säckar.
Jag ville ha tv:n på hela tiden för att se var de var.
Falcon Group hade inte gått in än. Vi hade alla säckarna där.
Helt plötsligt hörde man: "De går in just nu…"
Vi såg i direktsändning hur gruppen gick in för att ta oss.
"Det är polisen!"
Dörren öppnades och vi gick in. Jag trodde att det skulle bli strid.
DE SLÄPPER GISSLAN
Klockan är 19:12. Vi ser rörelser.
Polisen och Falcon Group går in.
De krossade ett fönster. Två sekunder senare hade de tagit över.
Då började man utreda vem som var vem. Alla var misstänkta.
De visiterade alla. Vi fick stå med händerna uppe.
När vi kom ut stod min mamma där med sin make.
Vi fick träffa dem. Inget mer.
Jag hittade min man och min son. Det var ett emotionellt ögonblick.
Anabella, greps de fyra brottslingarna?
Vad hände egentligen? Vad kan du berätta?
Ja, de fyra brottslingarna som försökte ta över bankkontoret övermannades.
Allt avslutades alldeles nyss.
Allt var över klockan 19:20.
De delade upp folk som antingen bankanställda eller kunder.
Färre och färre blev kvar. Till slut fanns ingen kvar.
-Vi började stapla upp alla pengarna. -Hundratusen dollar blev en liten hög.
Hundratusen dollar. En liten hög. Rummet började förändras.
Vid ett tillfälle satt jag på ett berg.
Ett berg av buntar med 10 000 dollar.
Gisslan-situationen i San Isidro är över. Vi sänder direkt efter sju timmar.
Alla i gisslan har befriats. Inga brottslingar har gripits.
"Allt är här. Toppen! Vilken glädje! Nu delar vi upp det."
Nån sa: "Med en miniräknare?" Nej, kompis. Inget sånt.
Vi räknade ut allt och jag minns att det blev 20 dollar över.
Det fanns 20 dollar kvar.
Vi var fem, och vi hade ingen växel, så Vitette rev sönder sedeln.
Man kollade igenom alla rum, eftersom alla fördes ut ur banken en och en.
Nån sa: "Den möbeln ska inte stå där."
Då förstod de. De flyttade på den och hittade hålet.
-Vart leder det? -Till vänster.
Chefen ville klättra in. Det fanns en hemsnickrad dörr och en fälla.
Sprängämnesbrigaden kallades in. De var specialisterna.
De fyra brottslingarna undkom
med bytet genom bankens dräneringssystem.
Vi får ju fel information, eller hur, Anabella?
De fyra brottslingarna hade ju gripits. Nu får vi höra att de har flytt med bytet.
Det sägs att det sitter folk i träden. Vi ska leta där.
Det lär finnas folk i vattnet. Kustbevakningen får leta.
Klockan var väl runt fem. Det började ljusna.
Vi satt hemma, helt avslappnade. De på tv visste inget.
Undrade man hur mycket de kom undan med? Nej! "Var finns tjuvarna?"
Alla ville nog ge sig av. Jag ville det. Alla ville ge sig av.
Alla tog sitt och stack.
Vi tog inte ens farväl. Inget "vi ses imorgon".
Vi stack och skulle inte ses igen.
Vi tog farväl för alltid.
Vi tog min bil och körde iväg, jag och grabben.
Vi körde på Pan American Highway i min bil med rutorna nere.
Musiken var på för fullt.
Och i baksätet låg fyra säckar.
Hans var lite mindre än mina, men det var fyra sopsäckar fulla med pengar.
Jag tog bilen för att hämta säcken. Jag la den i bagageutrymmet och åkte hem.
Jag är lugn av mig.
Nej… Jag festade inte en massa efteråt.
Jag höll mig bara hemma och hade massor av pengar.
Jag släppte av grabben, och vi tog farväl.
Sen körde jag tillbaka ett par kvarter, till Santa Fe 2590.
Jag bodde där, på våning 13 i lägenhet 47.
Jag gick in i sovrummet och klädde av mig. Sen tvättade jag av mig.
Jag torkade mig inte ens. Sen öppnade jag säckarna.
Jag kände att jag hade en speciell kontakt med pengarna genom att ha så mycket.
Men de var inte mina. De var allas.
Men pengarna som jag hade hemma hos mig var mina.
Jag kom hem. Det var visst min födelsedag. Alla väntade där.
Alicia stod där, med uppspärrade ögon.
Min känsla just då
var att jag hade lämnat pengarna där, och nu tittade alla på mig.
Vad händer nu?
Jag kunde inte sova på två dagar.
Vi pratade om att Araujo ville sätta upp en affisch.
Jag sa till honom: "Om polisen ser den betyder det att vi kom undan.
Kom vi undan kunde vi bara sitta och räkna pengar.
Och om vi kunde det, varför provocera dem? Varför påkalla uppmärksamhet?"
Fejkade flyktspår och försåtsminering hittades. Ett budskap upptäcktes också.
Det var ironiskt i sitt sökande efter allmängiltighet.
Det löd: I de rikas stadsdel, utan vapen eller missunnsamhet,
då handlar allt om pengar, inte kärlek."
I DE RIKAS STADSDEL, UTAN VAPEN ELLER MISSUNNSAMHET,
DÅ HANDLAR ALLT OM PENGAR, INTE KÄRLEK
Alla tjuvar har en viktig egenskap som gör att de alltid åker dit.
Deras ego och fåfänga.
Tror ni att de vill låta bli att skryta om ett sånt rån?
Fredagen den 13 var mörk, som den bör vara enligt all vidskepelse.
Man misstänkte direkt korrupta poliser
efter en rad våldsdåd i förorterna.
Oavsett hur mycket de letar hittar de dem inte.
Utredarnas arbete har hitintills stoppats av en felfri plan.
Tjuvarna på Río-banken lämnade inte nåt åt slumpen.
De var kanske väldigt smarta.
Men säkerhetsdepartementet, rättsväsendet och polisen
har också mycket intelligenta utredare.
Oavsett hur lång tid det tar kommer de att gripas,
och de får nog nåt kul att berätta för sina cellkompisar.
Jag planerade att ta semester på samma ställe som jag har åkt till hela livet.
Jag visste att allt hade gått perfekt. Ingen hade sett mig.
Ingen kamera hade filmat mig.
Jag var lugn. Jag ansåg inte att det förelåg nån risk.
Efter 15 dagar åkte jag till San Juan, som planerat.
Jag tog med mig bergsutrustning, burkar med tonfisk,
böcker av Osho och en polisskanner.
Under veckorna som följde efter brottet åkte jag till Uruguay.
Jag hälsade på familjen och gjorde lite goda gärningar.
Jag var fri. Jag hade pengar. Allt var toppen.
GULD
Kärlek
Jag hade min mobilbutik. Den gick väldigt bra.
Alicia hade också sitt arbete. Det gick bra för de två butikerna.
Jag gick runt för att börja göra mig av med bevis.
En dag såg jag att nån hade flyttat på säcken. "Vad har hänt här?"
Det fanns färre sedelbuntar i den. "Hördu. Har du tagit nåt ur säcken?"
"Ja, jag tog fem eller sex små påsar." Fem små påsar var 300 000 dollar.
Dagarna gick. Jag la pundsedlar i en byrålåda.
En dag öppnade jag lådan. Då var de borta. "Jag tog dem med."
"Rör inget." Vi började gräla.
"Lägg tillbaka dem." "Nej." "Lägg tillbaka dem nu." "Nej."
Det blev bråk. Jag tog det som var kvar och drog. Hon ringde snuten.
Jag såg honom.
Kamerorna var riktade mot banken och han gick uppför trappan.
Jag kände igen hans kläder och även honom.
Har man bott ihop i 18 år… Jag såg inte ansiktet, men jag visste att det var han.
Alicia Di Tullio var ett hemligt vittne. Hon dök självmant upp hos åklagaren.
Hon hävdade att hon kände till allt.
Hon sa att hennes man hade deltagit i rånet.
Hon sa att hon visste var en del av bytet var.
I målet fanns det inga objektiva bevis
som gjorde att vi förstod vad som hade hänt dem emellan.
Jag antog att pengar låg bakom allt.
Jag trodde inte att det var en hämnd för att det fanns en annan kvinna.
Det fanns en teori om att nån var förbittrad, men det är lögn.
Hade jag haft en annan kvinna hade hon fått lite pengar, och sen hade jag åkt.
Jag tänkte inte ge mig av nånstans utan min fru och son.
Hon tyckte annorlunda. Hon satte pengarna före familjen.
Så var det. Så tragiskt slutade min historia.
Så slutade det väl för alla.
Di Tullio beskriver allihop men hon undviker att namnge dem.
Jag åkte med min dotter och mina unga barnbarn till ett hus på stranden.
Jag tog med två mobiler. En från Uruguay och en från Argentina.
Sen ringer min argentinska mobil och jag blev genast väldigt orolig.
"Hallå?" Det var doktorn.
"Betos fru förråder oss.
Hon vill att vi ger henne 300 000 dollar var, annars anger hon oss."
"Doktorn, hon kan dra åt helvete. Jag ger henne inget.
Beto får ta hand om henne. Blanda inte in mig."
Men avståndstagandet kändes inte bra.
Den gripna heter Alberto Torre. Han har tillbringat nästan 20 av sina 52 år
i fängelse för väpnat rån och kidnappningar mot lösen.
Hos en av de gripnas son, på Portela 56, hittades en del av bytet.
Det bestod av 938 700 dollar,
30 084 euro och 80 315 pesos.
Vi utför nu sju olika räder i huvudstaden och i provinsen Buenos Aires.
Gevär och pistoler har beslagtagits.
Alla användes i bankrånet. Detta är ett underrättelsekrig vi ska vinna.
Di Tullio lämnade information
som gjorde att vissa räder utfördes tidigare än andra.
Det hindrade inte utredningen som precis har inletts med Di Tullio.
De första bevisen
kom från ett telefonnummer som förövarna gett till nån inom media.
Den mobilen registrerades hos vissa andra mobiler.
De hade vid nåt tillfälle andra SIM-kort.
Vi hittade en mobil som stod i kontakt med Vitette Sellanes familj i Uruguay,
med de la Torres mobilbutik, och med en mobil som var Sebastián García Bolsters.
Om Di Tullio inte hade pratat bredvid mun hade nog nån annan gjort det senare.
Jag trodde att det kanske skulle ske några år senare, inte efter några månader.
Mannen som greps i lördags
kommer att utredas av distriktsåklagaren dr Jorge Apolo.
Det handlar om 52-åriga Alberto de la Torre.
Jag tänkte genast: "Hur mycket vet Di Tullio om mig?"
Jag hade bara träffat henne en gång när vi förberedde transportbilen.
Jag kände mig ändå ganska lugn.
Men efter några veckor grep de Sebastián i Villa Gesell.
Det här är Sebastián Bolster, mannen som anklagas
för att ha samarbetat med brottslingarna
vad gäller att ha byggt tunneln som användes för rånet
på Río-bankens filial i Acassuso.
Jag letade efter den lilla röda pricken på min kropp.
Jag trodde att de redan hade fått korn på mig,
och att de skulle komma efter mig.
Jag bara väntade. Genom mina advokater fick jag tillgång till förhandlingarna.
Då visste jag vad jag skulle göra, rättsligt sett.
Dagarna gick och jag bestämde mig för att gå ner i vikt.
Jag vägde 110 kilo på D-dagen.
Jag visste att jag kanske skulle hamna i en konfrontering hos polisen.
Därför började jag träna och gå på diet för att gå ner i vikt.
Transportbilen med hålet i botten hittades utbränd i Alejandro Korn.
Det är bara några kvarter ifrån huset där fete Julián greps i lördags.
Han var bilens förare under rånet.
Efter 30 dagars arrest fick Sebastián García Bolster sova en natt hos sin far.
-Vad är ditt yrke? -Jag lagar vattenskotrar.
Jag har testat vattenskotrar på floden hela mitt liv. Det här är helt galet.
Vad gäller hans påstådda flykt till Villa Gesell, där han slutligen greps,
sa han att det var en helt vanlig familjeutflykt.
Jag ringde mina advokater i Argentina.
Jag bad om information om hur allt stod till.
Han gick ombord på ett plan. Aerolíneas Argentinas flyg 1213
lyfte 08:00 från Montevideo.
Men välkomnandet ägde rum på Aeroparque.
Jag var i Uruguay när de rånade banken! Jag var i Montevideo när de rånade banken!
-Varför överlämnade du dig, Mario? -Varför, Mario?
-Är han mannen i den grå kostymen? -Ja, absolut.
Han är mannen i den grå kostymen, gängledaren och hjärnan bakom brottet
som ägde rum på banken i Acassuso.
Det tog några dagar innan jag fick dokumentet gällande mig.
Det var åtta volymer. Varje volym var på 200 sidor.
Det var 1 600 sidor.
Och tro mig, jag har aldrig läst nåt med sån passion
som jag läste det dokumentet.
Jag ville veta vad som hade hänt med en plan som hade gått som på räls.
Vad gick åt skogen?
Sen insåg jag att det fanns en arresteringsorder på mig.
Jag ser en grön bil från mitt gömställe.
Sen ser jag två personer som går mot mig.
En riktade ett gevär mot mig och sa: "Federala gendarmeriet."
"Vad gör du här?" undrade de. "En andlig retreat", sa jag.
Längst inne visste jag att spelet var förlorat. Varför?
Åtta volymer som handlade om mig låg ju där.
"Får vi kolla i tältet?"
Visst. Innan han hinner kolla säger jag:
"Slösa inte bort din tid. Jag heter Fernando Araujo."
Araujo, var du ensam när gendarmeriet hittade dig?
Konst.
-Vad? Skapade du konst? -Konst.
Vad för slags konst? Berätta för oss.
Där har vi det. Okej.
Araujo satte sig i bilen utan att uttala sig.
Han vaktas av det federala gendarmeriet. De för honom till Jáchals polisstation 21.
Där kommer han med säkerhet att förhöras av domare Carlos Mateo.
Jag hamnade på San Isidros utredningsbyrå.
Men jag behöll lugnet.
Fötterna ihop.
Jag hittade frid. Fråga mig inte varför,
men det som hände härnäst kändes på nåt sätt som en naturlig jämvikt.
Spindel.
Jag fick den värsta distriktsåklagaren.
Upp.
Men jag fick även en bra tillsynsdomare.
Han sa: "Fernando, jag ska släppa dig. Du slipper elektroniskt armband.
Du får husarrest, men du kan ge kampsportslektioner på gymmet varje dag."
Börja med skulderbladet. Det avgör ju helt klart…
Han undkommer och förstår vad jag tänker göra.
Och 20 dagar senare var jag plötsligt hemma, jag var fri.
Så här var det i fyra år.
Fyra år senare ska alla inblandade ställas inför domstol för att dömas.
Det kallas för "århundradets rån".
Rättegången kom 2010.
Beto, Zallo, jag och Seba.
Marito fick en annan rättegång som senare förkortades.
De fyra anklagas för både grovt och väpnat rån på grund av att skjutvapen användes.
Vi kan inte bekräfta brottsgraden.
Vapen som beslagtogs i olika räder överensstämmer inte med de som användes.
De var leksakspistoler.
Man måste nog vara ganska naiv för att tro att ett sånt rån
ska kunna utföras med leksakspistoler.
Detta är ett rån med låg aggressionsnivå.
Vapnen som användes i banken var låtsasvapen.
Allt var uttänkt så att ingen skulle inse att de var leksakspistoler.
Om man kan skjuta med vapnen
blir straffet hårdare än om man inte kan skjuta med dem.
Eftersom det var allmänt känt ville vi försöka vara tydliga med
vilken juridisk kategori det här hörde hemma i.
Det var riktiga vapen. Vapnen var äkta. Jag garanterar det.
Så rånar man inte en bank när man vet att det finns beväpnade vakter och larm.
Personen med jackan hade en Browning 2000.
Jag tror att han
inte kan förmå sig själv
att erkänna att de lurade honom med en plastpistol. Så är det…
De förödmjukade honom. Det gillade han inte.
San Isidro, 21 maj, 2010.
Domstolen här är medveten om det föregående utslaget.
Vi dömer enhälligt Rubén Alberto de la Torre
till 15 års fängelse.
José Julián Zalloechevarría döms till tio års fängelse.
Sebastián García Bolster döms till nio års fängelse.
Fernando Araujo döms till 14 års fängelse.
I den första rättegången dömdes de för väpnat rån.
De hade använt vapen man kunde skjuta med.
Vad rättssystemet slutligen insåg, och det de sedermera dömdes för
var att vapnen var rekvisitavapen.
Man kunde inte skjuta med dem eller använda dem för sitt avsedda syfte.
Den enda fördelen som Vitette Sellanes fick
var att han missade rättegången med sina partners.
Vi kom överens om en förkortad rättegång.
Hans tidigare domar kombinerades och han fick en dom.
Där inkluderades alla brott han hade begått vid den tidpunkten.
Jag fick 14 år, men jag satt bara av ett och ett halvt år.
Totalt sett satt jag av 25 månader. Antingen i fängelse eller på polisstation.
Efter det fick jag husarrest i två år.
Jag fick 20 år, som åklagaren ville. Domstolen gav mig 15 år.
Jag fick ner det till 12 och ett halvt. Jag satt åtta och ett halvt år.
Jag fick ytterligare tre beroende på ett byråkratiproblem eller en vendetta.
Jag vill egentligen inte använda fula ord.
Jag skiter i det.
Mitt liv förändrades drastiskt. Efter att jag släppts ut första gången
blev jag deprimerad, för jag gick från att vara Sebastián, motorcykelmekanikern,
till att vara Sebastián, bankrånaren.
Jag gick från en helt vanlig människa till en superskurk eller superhjälte.
Jag vet inte säkert. Folk gratulerade mig, men jag tog inget riktigt ansvar för det.
Jag sa: "Jag vet inte vad du snackar om."
Som jag ser det idag
kan ingen summa pengar kompensera för all den tid jag förlorade.
Under ett år gör jag massor av saker. Under ett år i fängelse gör jag inget.
När man inser hur mycket tid som är borta vill man hämnas, och sen åker man in igen.
Lägger man ihop alla de åren har man förlorat en hel livstid.
Det är det inte värt.
Hej. God morgon, Beto. Förlåt att jag stör.
Känner du en advokat?
Ja. Jag sitter i arbetsrummet.
Rånet var ett äventyr, en dröm.
Det var som att vinna VM. Så var det med det.
Mannen i den grå kostymen var en succé.
Vi snackar om diamantringar och en massa guldkedjor.
Jag röker inte, men vi snackar om stora kubanska cigarrer.
Nån tweet var lite provocerande…
Jag hade 15 000 följare på Twitter. Sen blev det 20 000, och nu 25 000.
Två Facebook-konton.
Karaktären är arrogant, upprorisk och provokativ.
Och karaktären växte.
Nu ska vi se. Ge mig en tvättlapp. Kolla här. Nu gör vi det rätt.
Säg vilken karaktär du vill ha.
Karaktären tar av sig halsbanden, guldet och sina diamanter.
Jag tar av mig min pappas lilla kors. Det är en symbol jag verkligen omhuldar.
Karaktären är borta när jag väl tagit bort all makeup.
Så där. Det var allt.
Marito bär jeans för att hans byxor förstörs av salpetersyra i juvelaffären.
Jeansen är slitna. Vad gör det?
Jag bränner och skär mig. Polerade ringar smutsas ner, men jag är lycklig.
Det finns folk som avgudar det här. De ser det som om det vore nåt ur en show.
Men låt oss vara överens om att det inte var välgörenhet.
Det var ju ett rån, så klart.
Det var inte välgörenhetsarbete, men alla som var med i berättelsen tjänade på det.
Distriktsåklagarna befordrades. Poliserna blev kommissarier.
Domarna belönades. Offren fick tillbaka mer än vad de hade från början.
Det slutade med att alla vann på det.
Trodde ni att det här var min ateljé?
Vi är trollkarlar, och ibland går vi upp i rök.
Ni ska väl inte fråga var pengarna finns? Tänk att ni är så barnsliga.
Att kunna säga exakt hur mycket vi stal från banken…
Det är svårt att räkna ut.
Hur mycket pengar tog vi?
Ibland funderar jag på det. Jag minns faktiskt inte.
Att röka gräs orsakar ju minnesproblem. Jag minns inte exakt.
Hur mycket pengar tog ni från Río-banken 2006?
Det kan jag genast svara på.
Jag förstår att folk och journalister är fascinerade. Var är pengarna?
Just det, på Caymanöarna på ett konto. Skriv upp det, konto nummer 24…
Nej, det vore otroligt.
Jag tror att folk…
Vad pågår i deras undermedvetna? Varför vill de veta så mycket?
De säger: "Jag skulle göra detsamma. Hur mycket pengar skulle jag göra det för?
Hur mycket tar jag ett fängelsestraff för?"
Men var finns pengarna?
Det är toppen!
TILL MINNE AV MIN MORMOR…
Undertexter: Mats Nilsson